Хенри Райдър Хагард
Пръстенът на Савската царица

Превод от английски: О. Попова, 1992

chitanka.info

Глава I
Пристигането на пръстена

Всеки е чел монографията (мисля, че тази е точната дума) на моя мил приятел, професор Хигс (Птоломей Хигс е цялото му име), която описва платото на Мур в Северна централна Африка и древния подземен град, обграден от планините, както и странното племе от абисински евреи или по-скоро техните смесени потомци, обитавали или обитаващи това плато. Съветвам всеки да го стори внимателно; макар че хората, разучаващи подобни творби, са обикновено подбрани, тези, които ще се заинтересуват от такава учена и заядлива личност, са наистина твърде много. За да не объркам работата, по-добре е да изясня веднага какво искам да кажа.

Съперниците и неприятелите на професор Хигс, каквито изглежда е придобил много, било поради блясъка на постиженията си или поради резките му и прями методи на спорене, са се вдигнали или по-точно са седнали и са го обявили за личност, която пресилва истината. Вярно, едва тази сутрин един от тях запита в писмо до пресата, намеквайки за някакъв пътешественик-авантюрист, който, както разбрах, изнасял лекции в Британската асоциация преди няколко години, дали професор Хигс всъщност не е прекосил пустинята до Мур, яздейки не върху камила, както той претендираше, а върху земна костенурка с огромни размери.

Намекът в това послание разгневи извънредно много професор Хигс, който, както намекнах вече, не е кротък по характер. И нищо чудно незабавно да отмъсти на клеветника, като го наложи с камшик от хипопотамова кожа, наричан от египтяните „курбаш“. За да предотвратя публичен скандал обаче, аз си позволих да телефонирам на този джентълмен, който, колкото храбър и зъл да бе в печата, е физически дребен и — бих казал — с боязлив характер, да се маха незабавно. Съдейки по внезапността, с която завърши разговора ни, предполагам, че съветът е бил приет. Във всеки случай се надявам на благоприятен изход и като допълнителна предпазна мярка се свързах с адвокатите на моя справедливо възмутен приятел.

Читателят сега вероятно ще разбере, че пиша тази книга не за да представя себе си или други пред обществеността или да спечеля пари, от каквито понастоящем нямам нужда, или с каквато и да било друга цел, освен да изложа голата истина. Действително толкова много слухове се носят относно това, къде сме били и какво ни се е случило, че това стана почти необходимо. Щом като оставих настрана тази жестока статия, пълна с подигравки и намеци, за която споменах, да, точно тази сутрин, преди закуска, това убеждение ме обхвана толкова силно, че телеграфирах на Оливър, капитан Оливър Орм, героят на тази история, ако тя въобще има определен герой, който понастоящем е зает изглежда с извънредно приятно пътуване около света, за да искам съгласието му. Преди десет минути пристигна отговорът му от Токио. Ето го:

„Прави каквото желаеш и намираш за нужно, обаче, моля, измени всички имена и прочее, понеже възнамерявам да се върна в Америка и се страхувам от репортери. Япония е прекрасно място“. Следват няколко частни работи, които не е необходимо да включа. Оливър е винаги екстравагантен, когато се отнася до телеграми.

Предполагам, че преди да се впусна в този разказ, заради читателя ще трябва да дам някакво конкретно описание на себе си.

Името ми е Ричард Адамс и съм син на фермер от Къмбърлънд, оженил се за девойка от Уелс. Следователно имам келтска кръв в жилите си, което може би обяснява влечението ми към пътувания и други неща. Сега съм стар и близо до края си, предполагам. Във всеки случай бях шестдесет и пет годишен на последния си рожден ден. Такъв е видът ми, както го наблюдавам в огледалото пред мен: висок, слаб (не тежа повече от седемдесет килограма — пустинята отне всякаква излишна плът, защото орисията ми бе да странствувам като Фалстаф по пусти земи, но при горещ климат); очите ми са кафяви, лицето дълго и със заострена бяла брада, която приляга на бялата коса.

Истината ме принуждава да добавя, че общият ми вид, както огледалото не може да лъже, ми напомня за доста позастарял козел. Ще кажа, че туземците, между които съм престоявал, и особено хората на халифа, когато бях пленник там, често са ме наричали Белия Козел.

Нека това бъде достатъчно за моята твърде обикновена външност. Що се отнася до дейността ми, аз съм лекар от старата школа. Помислете само! Когато бях студент в Барт, лекуване с антисептици бе доста голяма новост и се прилагаше рядко, с помощта на някаква машина на колела, от която дезинфектиращи средства се пулверизираха с помпа, както се пръска днес в оранжериите.

Преуспявах над средното ниво като студент и млад лекар. Но в живота на всеки човек се случват неща, които, въпреки всякакви оправдания за тях, не биха изглеждали особено добре, предадени с прости думи (ничия дейност от гледна точка на обичая и фарисейщината не би издържала прости напечатани думи). Освен това нещо в кръвта ми ме направи свой слуга. Накъсо, като нямах никакви здрави връзки в родината и желаейки да видя света, странствувах по него дълги години, като припечелвах из пътя. В моята практика това не бе трудна работа, защото бях винаги специалист в занаята си.

Четиридесетият ми рожден ден ме завари в Кайро като лекар. Това споменавам само защото там за пръв път срещнах Птоломей Хигс, който и в младостта си тогава се бе изтъкнал с необикновените си археологически и езикови способности. Спомням си как в онези дни се шегувах с него, че може да проклина на петнадесет езика като туземец и че можел да чете йероглифи, както епископ чете „Таймс“.

Е добре, лекувах го при тежка атака от тифус, но не взех хонорар от него, защото бе изхарчил до стотинка, каквото притежаваше за скарабеи или нещо подобно. Тази малка услуга съм длъжен да спомена; той никога не я забрави, понеже, каквито и да бяха недостатъците му (лично аз не бих му се доверил да остане сам с някакъв предмет, по-стар от хиляда години), Птоломей бе добър и предан приятел.

В Кайро се ожених за коптка. Тя бе жена със забележително потекло. По традиция в семейството й се твърдеше, че са произлезли от един от фараоните Птоломей, което е доста възможно и дори вероятно. Също така тя бе християнка и по свой начин добре образована. Обаче си оставаше ориенталка, а да се ожени европеец за ориенталка, което се опитвах да обясня на другите, е опасно нещо, особено ако той продължи да живее на Изток; това го отделя от обществено признание и интимност със собствената му раса. Все пак, въпреки че тая моя стъпка ме принуди да напусна Кайро и да отида в Асуан, тогава малко познато място, за да практикувам главно сред туземците, бог знае, че бяхме достатъчно щастливи заедно, докато чумата я отнесе, а с това и радостта ми в живота.

Преминавам през цялата тази история, защото има някои неща твърде отвратителни и твърде свещени, за да се пише за тях. Тя ми остави едно дете, един син, който, за да се препълни чашата на скръбта ми, бе отвлечен от хората на Махди, когато беше на дванадесет години.

Това ме довежда до истинската история. Никой друг не може да я напише. Оливър не желае, а Хигс не може (извън нещо научно или антично той е безнадежден). Така че аз трябва да го сторя. Във всеки случай, ако не е интересна, вината ще бъде моя, а не на историята, която, по съвест казано, е достатъчно странна.

Сега сме средата на юли, а бе миналата година, през декември, когато вечерта в деня на пристигането ми в Лондон, след отсъствието от половин живот, се озовах пред жилището на професор Хигс на Гилдфорд стрийт. На позвъняването ми отвори домоуправителката му, мисис Рейд, слаба и бледа стара жена, която ми напомни и все още ми напомня на съживена мумия. Тя ми каза, че професорът си е у дома, но има един джентълмен на вечеря. Препоръча ми кисело да дойда пак на идната сутрин. С мъка я убедих най-после да информира господаря си, че стар приятел от Египет му е донесъл нещо, което сигурно ще пожелае да види.

Пет минути по-късно аз опипвах пътя към всекидневната на Хигс, която мисис Рейд се задоволи да ми посочи от долния етаж. Това е голяма стая по цялата ширина на къщата, разделена на две от арки, където някога, в георгийските дни, е имало сгъващи се врати. Мястото бе в сянка с изключение на лампата, която светеше върху една маса, подготвена за вечеря, и върху необичайна колекция от антики, включително и две мумии с позлатени лица, подредени в саркофазите си до стената. В далечния край на стаята друга електрическа лампа бе спусната от еркерния прозорец и висеше над втора маса, покрита с книги. При нея видях домакина си, когото не бях срещал цели двадесет години, въпреки че, докато чезнех в пустинята, често си кореспондирахме. С него бе приятелят, дошъл на вечеря.

Най-напред ще опиша Хигс. За него трябва да констатирам, че даже и неприятелите му признават да е един от най-начетените археолози и един от най-големите специалисти по мъртвите езици в Европа, въпреки че никой не би отгадал това по външността му — беше на около четиридесет и пет години. По строеж бе къс и пълен, лице кръгло и червендалесто, коса и брада пламтящо червени, очи, когато можеше да се видят, защото обикновено носеше големи тъмни очила, малки и с неопределен цвят, но остри като игли. Дрехите му бяха толкова неспретнати, чудновати и износени, щото казваха, че полицаите неизменно го приканвали да се маха, когато се шляел из улиците нощем. Такъв бе и е външният вид на моя най-мил приятел професор Птоломей Хигс и само се надявам, че няма да се докачи, когато види това напечатано черно на бяло.

Видът на събеседника му, който бе седнал при масата, подпрял глава върху дланта си и заслушан в някакво научно разяснение с доста разсеян вид, бе напълно различен особено в контраст с него. Той бе висок, добре сложен младеж, доста слаб, но с широки рамене и очевидно двадесет и пет или двадесет и шест годишен. Лицето му бе с остри черти, така че само тъмните очи смекчаваха съмнението за твърдост. Косата му бе къса и права, кафява като очите. Изразът бе на одухотворен и способен човек, изключително приятен, когато се усмихнеше. Такъв бе и е капитан Оливър Орм, който впрочем би трябвало да обясня, че е само капитан на някакви доброволни инженери, въпреки че действително бе много способен войник, доказано в южноафриканската война, откъдето едва напоследък се бе завърнал.

Би трябвало да добавя още, че той ми направи впечатление на човек, който не дружеше с щастието или по-скоро когото щастието не обичаше. Действително младото му лице бе явно печално. Може би това бе, което ме привлече толкова много към него от първия миг, когато погледът ми падна върху фигурата му — та нали и мен Фортуна не обичаше от дълги години?

Докато стоях и съзерцавах тази двойка, Хигс погледна към папироса или каквото четеше (по-късно разбрах, че бе прекарал следобеда в развиване на една мумия и разучаваше плячката) и ме съгледа да стоя в сянката.

— Кой по дяволите сте Вие? — възкликна той с писклив и остър глас, какъвто придобиваше, когато е ядосан и обезпокоен. — И какво правите в моята стая?

— Спокойно! — каза другарят му. — Вашата домакиня ви каза, че някакъв ваш приятел е дошъл да ви посети.

— О да, тя го стори. Само че не помня някакъв приятел с лице и брада на козел. Пристъпи, приятелю, и всичко ще бъде наред.

Тогава аз влязох в осветения кръг и отново спрях.

— Кой е това? Кой е това? — промълви Хигс. — Лицето му е на… на… сетих се на стария Адамс, само че той е мъртъв вече десет години. Халифът го е ликвидирал, казаха. Древна сянка на отдавна загубения Адамс, бъди така добра да ми кажеш името си, защото губим време за безполезна мистерия.

— Няма нужда, Хигс, тъй като то е вече на устата ти. Е добре, аз бих те познал където и да е, но пък и твоята коса не побелява.

— Да, така е, твърде много оцветители има в нея. Пряк резултат от кръвожадния темперамент. Добре, Адамс, защото сигурно трябва да си ти. Радвам се да те видя, особено като се има предвид, че никога не отговори на някои въпроси от последното ми писмо за това, откъде си взел тези скарабеи от Първата династия, чиято автентичност, трябва да ти кажа, бе оспорвана от някои завистливи животни. Адамс, драги ми, стари приятелю, добре дошъл хиляди пъти! — И той сграбчи ръцете ми и ги стискаше, като добави, щом окото му падна върху един пръстен, който носех: — Бре, какво е това? Нещо доста необикновено. Но няма значение. Ще ми разкажеш след вечеря. Разреши да те запозная с моя приятел капитан Орм, много добър познавач на арабски и с доста елементарни познания по египтология.

— Мистър Орм! — представи ми се младият човек, като ми се поклони.

— О, добре, мистър или капитан, каквото обичате. Иска да каже, че не е в редовната армия, макар да е бил на фронта през цялата бурска война и ранен три пъти, веднъж направо през дробовете. Ето и супата. Мисис Рейд, поставете още един прибор. Аз съм страшно гладен. Нищо не ми създава такъв апетит, както развиването на мумии. Това съдържа толкова много интелектуални главоблъсканици в добавка към физическата работа. Яжте, човече, яжте. Ще разговаряме после.

И така ние ядохме, Хигс неутолимо, защото апетитът му бе винаги отличен, може би защото той бе тогава практически въздържател. Мистър Орм яде умерено, а аз — както подхожда на човек, живял с месеци главно със зеленчуци и плодове.

Когато храненето завърши и чашите ни бяха пълни с порто, Хигс отпи вода, запали голямата си лула от морска пяна, която винаги пушеше, и побутна към нас кутията с тютюн, служила някога като надгробна урна за сърцето на един стар египтянин.

— Сега, Адамс — каза той, когато ние също бяхме натъпкали лулите си, — разкажи ни какво те е възвърнало от Сенките. Накратко, вашата история, човече, вашата история.

Аз измъкнах от пръста си пръстена, който той бе забелязал — дебела халка от доста светло злато в размер, какъвто обикновена жена би носила на първия или втория си пръст. В него бе монтиран прекрасен плочест сапфир, гравиран със странни архаични букви. Сочейки тези букви, запитах Хигс, дали може да ги разчете.

— Да ги разчета ли? Разбира се! — отговори той, като измъкна една лупа. — Ти не можеш ли? Не, спомням си, никога не си бил добър за нещо с над петдесет годишна давност. Хей! Това е ранноевропейски. А! Разбрах го — и той прочете:

„Подаръкът на Соломон, владетелят — не, Великият — от Израел, Любимецът на Йах, на Македа от страната Саба, Царица, Дъщеря на Царе, Дете на Мъдростта, Прекрасна“.

— Това е писанието на твоя пръстен, Адамс, наистина великолепен пръстен. „Царица на Саба — Ват-Мелахим, Дъщеря на Царе“ с нашия стар приятел Соломон вътре. Прекрасно, наистина прекрасно! — и той докосна златото с езика си и го опита със зъби. — Хъм, къде намери тази интелигентна фалшификация, Адамс?

— О! — отвърнах, като се засмях. — Обикновено нещо, разбира се. Купих го от едно магаретарче в Кайро за около тридесет шилинга.

— Наистина — отговори той подозрително. — Трябваше да помисля, че камъкът за него струваше повече от това, въпреки че, разбира се, това може да е само стъкло. Гравировката също е първокласна. Адамс — добави той строго, — ти се мъчиш да ни заблудиш, но нека ти кажа, че не можеш да подведеш Птоломей Хигс, знаеш това. Този пръстен е безсрамна измама. Но кой постави еврейския на него? Той е добър учен, все пак.

— Не зная — отговорих. — Не разбирах досега, че това е еврейски. Да си кажа право, аз мислех, че е староегипетски. Зная само, че ми е даден или по-скоро ми е зает от една жена, чиято титла е Валда Нагаста, и че се предполага тя да е потомка на Соломон и Савската царица.

Хигс вдигна пръстена и отново го погледна. После, като че ли в момент на разсеяност, го пусна в джоба на жилетката си.

— Не искам да бъда груб и затова няма да ти противореча — отговори ми той с нещо като изпъшкване. — Или пък да кажа нещо, освен че, ако някой друг ми беше измислил такава басня, бих му казал, че е обикновен лъжец. Но, разбира се, понеже всеки ученик знае, че Валда Нагаста — тоест Дете на Царе на египетски — е почти същото като Ват-Мелахим — тоест Дете на царе на еврейски…

Тогава капитан Орм избухна в смях и отбеляза:

— Лесно е да се разбере, защото никак не сте популярен сред антикварния свят, Хигс. Вашите методи на спорене са такива на дивак с каменна брадва.

— Ако си отваряш устата само за да покажеш невежеството си, Оливър, по-добре е да я държиш затворена. Хората, които носеха каменни брадви, са прогресирали далеч отвъд състоянието на диваци. Но аз предлагам да оставиш на доктор Адамс възможността да разкаже историята си, след което можеш да критикуваш.

— Може би капитан Орм не желае да се отегчава от нея — казах аз, на което той ми отвърна веднага:

— Напротив, аз бих желал твърде много да я чуя, разбира се, в случай, че желаете да ми се доверите, както на Хигс.

Аз размислих за момент, понеже, да си призная право, по редица причини намерението ми бе да се доверя само на професора, когото познавах да е колкото предан, толкова и груб. И все пак някакъв инстинкт ме победи да направя изключение в полза на този капитан Орм. Харесвах човека. Имаше нещо в тези кафяви очи, което ме трогваше. Също така ми се видя странно, че тъй се бе получило да е тук в този случай напълно неочаквано; че даже и най-дребните обстоятелства са или предопределени, или резултат на машинациите на някакъв неотменен закон, при което краят е познат на силата, направляваща стъпките ни, въпреки че още не е определена.

— Разбира се, че желая — отговорих аз. — Вашето лице и приятелството ви с професора са достатъчен паспорт за мен. Само трябва да ви помоля да ми дадете честната си дума, че без мое разрешение няма да повторите никъде това, което се готвя да ви разкажа.

— Разбира се! — отговори той, при което Хигс се намеси:

— Ето, това е достатъчно. Ти не искаш двамата да целунем Библията, нали? Кой ти даде този пръстен и къде си бил последната дузина години и откъде идваш сега?

— Бях пленник на Халифа между другото. Имах пет години това забавление, от което гърбът ми би дал някои доказателства, ако се съблечех. Мисля, че съм почти единственият човек, който не е приел исляма и на когото са разрешили да живее. Това беше, защото съм лекар и следователно полезен човек. Останалото време прекарах в скитане из североафриканските пустини в търсене на моя син Родерик. Спомняте си момчето или би трябвало, защото сте негов кръстник и аз ви изпратих фотография от него като малко хлапе.

— Разбира се, разбира се — каза професорът с друг тон. — Наскоро аз намерих едно коледно писмо от него. Но, драги Адамс, какво се случи? Никога не съм чул.

— Той отиде нагоре по реката да стреля по крокодили въпреки моята забрана, когато беше на около дванадесет години — недълго след смъртта на майка му — и някакви скитащи привърженици на Махди го отвлекли и продали като роб. Търсил съм го от тогава, защото бедното момче бе предавано от племе на племе, при което изкуството му на музикант ми помагаше да го следвам. Арабите го наричат Певецът на Египет заради прекрасния му глас и изглежда, че се е научил да свири на техните туземни инструменти.

— А къде е той сега? — запита Хигс, като че се страхуваше от отговора.

— Той е или беше любимият роб в един варварски, полуграмотен народ, наречен Фунг, който живее в далечната вътрешност на Северна централна Африка. След падането на халифата аз го последвах там. Това ми отне няколко години. Няколко бедуини организираха експедиция да търгуват с тези Фунг и аз се присъединих към тях. През една нощ ние лагерувахме в подножието на някаква долина отвъд голямата стена, която обгражда свещеното място с техния идол. Аз яхах нагоре до тази стена и през отворените порти чух някой да пее на английски с красив теноров глас. Това, което той изпя, бе един химн, който бях предал на сина си. Той започва: „Остани с мен, бързо пада навечерието“. Веднага познах гласа. Слязох от коня и се вмъкнах през портите. Скоро стигнах до едно открито място, където един младеж седеше върху нещо като скамейка и пееше. От двете ми страни имаше лампи, а пред него — голяма група слушатели. Видях лицето му и въпреки тюрбана, който носеше.

Някаква лудост ме обзе и извиках силно: „Родерик, Родерик!“ и той скокна, като се взираше диво около себе си. Публиката също се вдигна и един от тях ме видя да се крия в сянката. Те се хвърлиха към мен с гневен рев, защото бях осквернил тяхното светилище. За да спася живота си, аз избягах обратно през портите. Да, след всичките тези години на търсене аз все пак останах жив, вместо да умра, и въпреки че бях ранен с копие и камъни, успях да достигна и скоча на коня си. После, като се насочих настрана от лагера ни, галопирах на някъде, за да спася мизерния си живот от тези диваци. Толкова силно е втъкан инстинктът за самосъхранение в нас. От далече аз погледнах назад и видях в светлината на запалените палатки, че Фунг атакуваха арабите, с които бях пътувал. Предполагам, защото са ги помислили за съучастници в светотатството. По-късно чух, че са избили всички до един, бедните хора, но аз избягах, който бях довел неволно тяхната гибел.

Продължих да галопирам нагоре по един стръмен път. Спомням си, че чувах да реват лъвове около мен в тъмнината. Спомням си, че един от тях скочи върху моя кон и бедното животно изцвили. После не си спомням нищо, докато не се намерих — предполагам, че е било около седмица по-късно — да лежа на верандата на хубава къща и красиви жени с абисински лица да се грижат за мен.

— Звучи като да е едно от загубените племена на Израел — забеляза Хигс саркастично, като пафкаше голямата си лула от морска пяна.

— Да, нещо от този род. Подробностите ще ви предам по-късно. Главните факти са, че тези хора, които бяха ме прибрали, се наричаха абати, живеят в един град, наречен Мур, и претендират да са потомци на едно племе от абисински евреи, изгонени и преселили се в това място четири или пет столетия по-рано. Накратко те изглеждат като евреи, упражняват западната форма на еврейската религия, цивилизовани са и умни по свой начин, но в последната фаза на деградация поради женене помежду си. Това са около девет хиляди души от общата им бойна сила, въпреки че преди три или четири поколения са имали двадесет хиляди, и живеят в ежечасен ужас за изтребление от околните Фунг, които имат традиционна омраза към тях, като към владетели на прекрасната твърдина, принадлежала някога на техните предци.

— Гибралтар и Испания още веднъж — предположи Орм.

— Да, с тази разлика, че положението е обратното. Абатите на този централноафрикански Гибралтар се разлагат, а фунг, които съответствуват на испанците, са жизнени и се увеличават.

— И така, какво стана? — запита професорът.

— Нищо особено. Успях да убедя тези абати да организират експедиция за спасяване на моя син, но те ми се изсмяха. Постепенно открих, че имаше само един човек между тях, който въобще струваше нещо, и това се оказа техният наследствен владетел, който носеше импозантните титли Валда Нагаста или Дете на Царе и Такла Варда или Розова Пъпка, много красива и темпераментна млада жена, чието лично име е Македа…

— Едно от имената на първите Савски царици — измърмори Хигс. — Другото е Белчис.

— Под претекста да я обслужа медицински — продължих аз, — понеже другояче техният мизерен етикет едва ли би ми позволил достъп до една толкова издигната особа, аз обсъдих нещата с нея. Тя ми съобщи, че идолът на Фунг бе изработен като огромен сфинкс или така аз го схванах от нейното описание, защото никога не съм го виждал.

— Какво! — възкликна Хигс, като скочи. — Един сфинкс в Северна централна Африка! Е добре, най-после защо не? За някои от фараоните се смята, че са имали връзки с тази част на света или даже са се преселили от там. Аз мисля, че Макриизи повтаря легендата. Предполагам, че е овча глава.

— Тя ми каза също така — продължих аз, — че там имат традиция или по-скоро вярване, равно на сигурност, че ако този сфинкс или бог, който между впрочем е лъв и се нарича Хармак…

— Хармак! — отново ме прекъсна Хигс. — Това е едно от имената на сфинкса Хермахис, бог на зората.

— Ако този бог — повторих аз — би бил разрушен, народът на Фунг, чиито предци са го построили, както казват те, трябва да се придвижи от тази страна през голямата река на юг. В момента съм забравил името й, но мисля, че трябва да е приток на Нил. Аз й предложих при тези обстоятелства за най-подходящо нейният народ да се опита да разруши идола. Македа се изсмя и каза, че това е невъзможно, тъй като той е с големината на малка планина, и добави, че абати отдавна са изгубили всякакъв кураж и предприемчивост и са доволни да стоят в тяхната плодородна и обградена с планини земя, като се хранят с разкази за минало величие и се боричкат за чинове и за помпозни титли, докато денят на гибелта ги достигне. Запитах дали тя също е доволна. Отговори: „Разбира се, не!“ Но какво можеше да стори тя, за да регенерира народа си, когато бе само жена и последната от безкрайна поредица владетели.

„Избавете ме от Фунг — добави тя разгневено — и аз ще ви дам такава награда, каквато не сте сънували. Старият пещерен град хей там е пълен със съкровища, които са погребани със своите древни царе, преди да дойдем в Мур. За нас те са безполезни, тъй като нямаме с кого да търгуваме, но съм чула, че народите от външния свят обожават златото.“

„Не искам злато — отговорих аз. — Искам да спася сина си, който е затворен отвъд.“

„Тогава — каза Детето на Царе — трябва да започнете, като ни помогнете да унищожим идола на Фунг. Няма ли средства, чрез които това може да се извърши?“

„Има средства“ — отговорих аз и се опитах да й обясня свойствата на динамита и на други по-мощни експлозиви.

„Идете в собствената ви страна — възкликна тя нетърпеливо — и се завърнете с това вещество и с двама-трима, които могат да боравят с него, и аз давам клетва да им предоставя цялото богатство на Мур. Само така можеш да спечелиш моята помощ за спасяване на твоя син.“

— Е добре, и какъв бе краят? — запита капитан Орм.

— Това: те ми дадоха малко злато и експорт с камили, които бяха спуснати надолу по таен път в планините, за да се избягнат фунг. С тези хора аз прекосих пустинята до Асуан безопасно, едно пътуване от много седмици. Там ги оставих на лагер преди около шестдесет дни, като им поръчах да изчакат завръщането ми. Пристигнах в Англия тази сутрин и щом можах да установя, че сте жив и кой е адресът ви от една справочна книга, наречена „Кой е кой“, дадена ми в хотела, дойдох тук.

— Защо дойдохте при мен? Какво искате да направя аз? — запита професорът.

— Дойдох при вас, Хигс, защото зная колко много сте заинтересувани от всичко антично и защото желаех да ви дам първата възможност не само да спечелите богатство, но и да станете прочут като откривател на най-прекрасните реликви на античността, които са останали на света.

— С много добър шанс да ми бъде прерязано гърлото в добавка — изръмжа Хигс.

— Що се отнася до това, какво искам да направите — продължих аз, — искам да намерите някого, който разбира от експлозиви и би предприел работата по вдигане на идола на фунг във въздуха.

— Хубаво. Това все пак е доста лесно — каза професорът, като посочи капитан Орм с лулата си и добави: — Той е инженер по обучение, войник и много добър химик. Той също знае арабски и е бил отгледан като дете в Египет — точно човекът за работа, ако пожелае да отиде.

Размислих за миг, после, подчинявайки се на някакъв инстинкт, погледнах нагоре и запитах:

— Бихте ли го сторили, капитан Орм, ако условията могат да се уредят?

— Вчера — отговори той, като почервеня слабо — щях да ви отговоря: „Разбира се, че не“. Днес отговарям, че съм готов да обмисля работата — ако Хигс ще отиде също така и вие можете да ме осветлите по определени пунктове. Обаче ви предупреждавам, че съм само аматьор в трите професии, които професорът спомена, макар да е вярно, че имам доста опит.

— Би било грубо да запитам, капитан Орм, защо двадесет и четири часа са направили толкова голяма разлика във вашите възгледи и планове?

— Не грубо, но неловко — отговори той, като почервеня отново, този път повече. — Все пак, тъй като е най-добре да бъда откровен, ще ви кажа, вчера вярвах в себе си да съм наследник на много голямо богатство от един чичо, чиято фатална болест ме върна от Южна Америка, преди да възнамерявах да си дойда, и за чийто наследник бях отгледан. Днес научих за пръв път, че той се е оженил тайно миналата година за една жена много по-долу от него по ранг и е оставил дете, което, разбира се, ще вземе цялата му собственост, тъй като умря без завещание. Но това не е всичко. Вчера вярвах, че съм сгоден, но днес съм осветлен и по този въпрос. Дамата — допълни той с известна горчивина, — която желаеше да се омъжи за наследника на Антони Орм, не желае повече да стори това за Оливър Орм с общи притежания по-малко от десет хиляди фунта. И, както разбрах, тя има предвид по-добър брак. Решението й наистина опрости нещата — каза той, като стана и отиде до другия край на стаята.

— Потресаваща история — прошепна Хигс. — Отнесли са се отвратително с него. — И той продължи да изразява мнението си за въпросната дама, за нейните роднини и за покойния корабопритежател Антони Орм с такива изрази, че ако се напечатеха, цялата история щеше да стане подходяща за семеен прочит. Откровеността на професор Хигс е добре позната в археологическите кръгове, така че не е необходимо да давам подробности.

— Това, което не мога да разбера точно, Адамс — добави той високо, когато видя, че Орм отново се завърна, — и което, мисля, и двамата бихме желали да знаем, е вашата точна цел за тези предложения.

— Страхувам се, че лошо съм се изразил. Мисля, аз ви разясних, че аз имам само едно намерение — да спася моя син, ако е още жив, както вярвам. Хигс, постави се на моето положение. Представи си, че нямаш нищо и никого, за които да се грижиш, освен единствено за едно дете и че това дете ти е откраднато от диваци. Представи си, че след многогодишно търсене си чул самия му глас и си видял лицето му, вече възмъжало, но все същото, това, за което си мечтал и желал от години; това, за което би дал хиляди живота, ако би имал време да размислиш. И след туй напорът на ревящата фанатизирана тълпа, провалът на куража, на любовта, на всичко, що е благородно, под натиска на първичния инстинкт, който има само един девиз „Спаси живота си“. Накрая, представи си този страхливец спасен, живеещ на няколко мили от сина си, който бе изоставил, и все пак напълно неспособен да го спаси или даже да се свърже с него заради малодушието на тези, при които се бе приютил.

— Добре! — изръмжа Хигс. — Представих си цялата тази високопоучителна история. Какво от това? Ако искате да кажете, че вие сте за упрекване, не съм съгласен с вас. Не бихте помогнали на сина си, ако оставехте да ви прережат гърлото, а вероятно и неговото.

— Не зная — отговорих аз. — Размишлявах по това толкова дълго, че ми се струва да съм се опозорил. И така, появи се възможност и аз я приех. Тази дама, Валда Нагаста или Македа, която, мисля, също е размишлявала за положението, ми Направи предложение — предполагам без знанието или съгласието на нейния Съвет. „Помогнете ми — каза тя — и аз ще ви помогна. Спасете моя народ и аз ще се опитам да спася вашия син. Мога да заплатя за вашите услуги и за тези на когото и да бихте довели с вас.“ Отговорих, че това е безнадеждно, тъй като никой не би повярвал тази история. Тогава тя извади от пръста си престолния пръстен или държавния печат, който сложихте в джоба си, Хигс, и каза: „Моите майки са носили това от дните на Македа, Савската царица. Ако има учени хора из вашия народ, те ще прочетат нейното име върху него и ще знаят, че не говоря лъжи. Вземете го като залог и вземете също достатъчно от нашето злато, за да купите веществата, за които говорите и които крият огньове, можещи да изхвърлят планини към небето, и услугите на опитни и доверени хора, господари на това вещество; само двама или трима, защото повече не биха могли да се транспортират през пустинята, и елате обратно да спасите сина си и мен.“ Това е цялата история, Хигс. Ще приемете ли задачата, или да се опитам другаде? Трябва да решите, защото нямам време за губене, ако искам да стигна Мур отново преди дъждовете.

— Имате ли от това злато, за което говорихте, със себе си? — запита професорът.

Измъкнах кожена торбичка от джоба на палтото си и изсипах няколко монети върху масата. Той ги изследва внимателно.

— Пръстенови пари — каза той скоро. — Биха могли да са англосаксонски, а и всякакви. Датирането е абсолютно несигурно, обаче според изгледа бих казал, че са слабо сплавени със сребро. Да, ето парче, което е окислено — то е без съмнение старо.

После той извади пръстена от джоба си и изследва печата и камъка през силната лупа.

— Изглежда редовно — каза той. — Въпреки че съм бил мамен някога, вече не допускам много грешки. Какво ще кажете, Адамс? Трябва да го върнете, нали? Свещено поръчение! Само ви е заето! Е добре, вземете го непременно. Аз не желая това. Добре, работата е рискована и ако някой друг ми я бе предложил, бих му казал да отиде до… Мур. Но Адамс, момчето ми, вие спасихте някога живота ми и никога не пратихте сметка, защото бях затруднен, и аз не съм забравил това. Освен туй работите са твърде напечени за мен тук поради известен диспут, за който, предполагам, не сте чули в Централна Африка. Мисля, че ще дойда. Какво ще кажеш, ти, Оливър?

— О! — каза капитан Орм, като се събуди от унеса. — Ако вие сте доволен, и аз съм съгласен. За мен няма значение къде ще отида.

Глава II
Съветът на сержант Куик

В този миг страшна тупурдия се чу отвън. Входната врата се трясна, един файтон отлетя бясно, полицейска свирка пропищя, тежки стъпки прозвучаха и после се чу подканата „В името на краля“, отговорено с „Да, и на кралицата, и на останалата кралска фамилия, а, ако желаете, получете това вие, тъпи, плоскокраки, шишкав полицай!“ Последва неописуема бъркотия, като че тежки мъже и предмети се търкаляха надолу по стълбата с викове на страх и възмущение.

— Какво по дяволите е това? — запита Хигс.

— Гласът беше като този на Самюел, искам да кажа сержант Куик — отговори капитан Орм с явно безпокойство. — Какво ли е могъл да нареди. О, зная, това е във връзка с онази ужасна мумия, която вие развихте днес следобед и го накарахте да я докара след вечеря.

Точно тогава вратата рязко се отвори и висока войнишка фигура замарширува вътре, като носеше в ръцете си един труп, обвит в платно, който положи върху масата между чашите с вино.

— Съжалявам, капитане — каза той, като се обърна към Орм, — но изгубих главата на покойника. Мисля, че е в началото на стълбите, заедно с полицая. Нямах с какво да се защитавам, сър, срещу техните неоправдани атаки, така, че взех тялото на нож и атакувах, като го мислех много яко, но, съжалявам, вратът на мъртвеца се счупи и главата му сега е под арест.

Докато сержант Куик завърши обяснението си, вратата отново се отвори и през нея се появиха двама много разтревожени и раздърпани полицаи, като единият от тях държеше колкото можеше по-далеч от тялото си посивялата глава на една мумия за дългата коса, която все още се крепеше на черепа.

— Какво искате да кажете с това нахлуване в моя дом по такъв начин? Къде е вашето разрешение за обиск? — запита възмутения Хигс със своя писклив глас.

— Ето! — отговори първият полицай, като посочи обвитото в платно тяло върху масата.

— И ето! — добави вторият, като издигна ужасяващата глава. — Като длъжностни лица искаме обяснение от този човек за тайното пренасяне на един труп през откритите улици, при което той ни нападна със същия, за което нападение, до разследване на трупа, аз ще го арестувам. Сега, господине — обърна се той към сержант Куик, — ще дойдете ли кротко и вие, или ще трябва да ви отведем насила?

Сержантът, който изглеждаше неспособен да говори от гняв, се нахвърли към обвития предмет върху масата с явното намерение още веднъж да го използва като нападателно оръжие и полицаите извадиха палките си.

— Стойте! — извика Орм, като се вмъкна между противниците. — Луди ли сте? Знаете ли, че тази жена е умряла преди четири хиляди години?

— О, боже! — каза полицаят, който държеше главата, и се обърна към колегата си. — Това трябва да е една от онези ужасни мумии, които изкопават в Британския музей. Изглежда много антична и благовонна, нали? — И той помириса главата, а после я положи върху масата.

Последваха обяснения и след като нараненото достойнство на двамата полицейски служители бе уталожено с няколко чаши портвайн и бе направен списък от имената на всички участвували, включително и мумията, те се оттеглиха.

— Приемете моя съвет, фантета — чух възмутеният сержант да хока зад вратата, — и не вярвайте, че нещата са винаги, каквито изглеждат. Един човек не е непременно пиян, ако се люшка и падне на улицата. Той може да е луд или гладен, или епилептик, а един труп не винаги е труп, само защото е мъртъв и студен, и вкочанен. Хора, ами че, както видяхте, това може да е мумия, което е съвсем друго нещо. Ако бих сложил тази ваша синя униформа, щеше ли това да ме направи полицай? Небеса! Надявам се, че не заради армията, на която още принадлежа, понеже съм в запас. На вас, фантета, е необходимо да изучавате човешката природа и да развивате наблюдателността си, което ще ви покаже каква е разликата между прясно положен труп и една мумия, а още и много други неща. Сега си сложете моите думи на сърце и вие двамата ще се издигнете до главни инспектори, вместо да прибирате ежедневно „пияни“, докато излезете в пенсия. Лека нощ.

Щом мирът бе възстановен и безглавата мумия бе преместена в спалнята на професоре, тъй като капитан Орм заяви, че не би могъл да разисква работата в присъствието на труп, колкото и античен да е той, ние продължихме обсъждането. Най-напред по предложение на Хигс аз съставих кратък меморандум на споразумение, което набеляза обектите на експедицията и определи еднакви дялове за нас от всякакви приходи, които могат да се получат. В случай на смъртта на един или повече от нас преживелите или преживелият щеше да вземе техния или неговия дял.

Лично аз се противопоставих на това условие, защото не желаех нито богатство, нито антики, а само спасяването на моя син. Другите изтъкнаха обаче, че както повечето хора, можеше в бъдеще да пожелая нещо, с което да живея. Ако пък не желаех, в случай на освобождението му моят син щеше сигурно да поиска. Така че накрая се съгласих.

Тогава капитан Орм много разумно запита за определяне на нашите съответни длъжности. Беше решено, че аз трябваше да бъда водачът на експедицията, Хигс — археологът, преводачът и генералният съдник поради огромните му познания, а капитан Орм — инженер и военен командир’ при клаузата, че в случай на различие в мненията несъгласният трябва лоялно да приеме решението на мнозинството.

Този странен документ бе съответно преписан точно. Подписах го и го предадох на професора, който се поколеба леко, но след като се окуражи от повторен подробен преглед на пръстена на Саба, той също подписа и отбеляза, че е страшен глупак в старанието си и побутна хартията пред масата на Орм.

— Спрете за минута — каза капитанът. — Забелязах нещо. Бих желал моят стар служител, сержант Куик, да ни придружи. Той е много полезен човек при затруднения, особено щом разбрах, че ще трябва да боравим с експлозиви, с които той много се е занимавал в инженерните войски и другаде. Ако се съгласите, аз ще го повикам и запитам, дали би искал да дойде. Предполагам, че е някъде наоколо.

Аз кимнах, съдейки от епизода с мумията и полицаите, че сержантът щеше да е полезен човек. Понеже седях до вратата, я отворих за капитана, при което изправената фигура на сержант Куик, явно облегнал се на нея, буквално падна в стаята, напомняйки ми за прекатурен оловен войник.

— Ало! — каза Орм, докато без ни най-малката промяна на израза си, последователят му се задържа и застана мирно. — Какво по дяволите правите там?

— Стоя на пост, капитане. Помислих, че полицията може да промени решението си и да се върне. Някакви заповеди, капитане?

— Да. Аз отивам в Северна централна Африка. Кога ще бъдеш готов да тръгнеш?

— Пощенският кораб за Бриндизи заминава утре вечер, капитане, ако пътувате през Египет, но ако минете през Тунис — в деветнадесет и четвърт в събота от Черинг Крос. Само че разбра, че трябва да се набавят мощни експлозиви и оръжия. Това може да отнеме известно време за резервиране и опаковка, за да се измамят митническите власти.

— Разбра ли! — каза Орм. — А как разбра, моля?

— Вратите на тези стари къщи не пасват в рамките си, капитане, а джентълменът там — и той посочи към професора — има глас като сирена. О, без обида, сър. Един ясен глас е отлично нещо, тоест ако и вратите не пасват. — И въпреки че каменното лице на сержант Куик не трепна, видях как насмешливите му сиви очи блестяха под рошавите вежди.

Всички се засмяхме, включително и Хигс.

— Значи желаеш да дойдеш? — хаза Орм. — Но, надявам се, да разбираш ясно, че това е рискована работа и може да не се върнеш?

— Спион Коп бе доста рисковано, капитане, а също така и онази работа с донгата, когато всички бяха простреляни освен вие, аз и моряка, но ние се върнахме въпреки всичко. Моля за извинение, капитане, но няма такова нещо като риск. Човек идва на този свят, когато трябва, и умира, когато трябва, а какво прави помежду, няма значение за пукната пара.

— Чуйте, чуйте — казах аз. — Ние имаме почти същия начин на мислене.

— Имало е някои с такива възгледи, сър, откакто старият Соломон е дал на дамата това. — И той посочи пръстена на Саба, който лежеше на масата. — Но, извинете ме, капитане, какво е положението с възнагражденията? Понеже не съм женен, никой не зависи от мене, ала, както знаете, имам омъжени сестри, а една войнишка пенсия си отива с войника… Не ме мислете алчен, капитане — добави той бързо, — но, нали разбирате, господа, черно на бяло в началото спестява неприятности на края. — И той посочи към споразумението.

— Много правилно. Какво желаете, сержанте? — запита Орм.

— Нищо извън заплатата ми, ако не получим нищо, капитане. Но ако получим нещичко, пет процента ще бъдат ли твърде много?

— Би могло и десет — предложих аз. — Сержант Куик има живот за губене, както и ние останалите.

— Покорно благодаря, сър — отговори той. — Но по мое мнение това би било твърде много. Пет процента бе, което предложих.

Така и бе записано, че сержант Самуел Куик трябваше да получи пет процента от общите печалби, ако има такива, при условие, че се държеше добре и се покоряваше на заповеди. Тогава той също подписа споразумението и получи чаша уиски и сода — да я изпие за свое здраве.

— Сега, господа — рече той, като отказа стола, който Хигс му предложи, явно защото от дългата практика предпочиташе своята вдървена войнишка стойка до стената, — като скромен петпроцентов редник в тази много приключенска компания бих поискал разрешение да кажа една дума.

Търпението му бе дадено съответно и сержантът пожела да запита каква бе тежестта на скалата, която се искаше да се отстрани. Казах му, че не зная, тъй като никога не бях виждал идола на Фунг, но че разбрах да е вероятно голям, колкото катедралата на Свети Павел.

— Което, ако камъкът е солиден, че бъде трудно за помръдване — забеляза сержантът. — Динамитът би могъл да го направи, но той е твърде обемист за пренасяне на камили през пустинята при такова количество. Капитане, какво ще кажете за този пикрат? Вие си спомняте тези нови бомби в бурската война, които пръснаха до вечността много от нас и изтровиха останалите?

— Да — отговори Орм, — спомням си. Но сега имат помощни вещества: азоимиди, мисля, че ги наричат — страшни нови компаунди на азота. Ще запитаме утре, сержанте.

— Да, капитане — отвърна той. — Но въпросът е кой да плати? Не можеш да купиш адски пламък в големи количества за нищо. Изчислявам, че за покупката на експлозивите и, да кажем, на петдесет военни карабини с амуницията и всички други необходимости, без да включваме камилите, обзавеждането на тази експедиция не може да възлезе по-малко от хиляда и петстотин фунта.

— Мисля, че имам такова количество в злато — отговорих аз. — Моята господарка на Абати ми даде, доколкото можех да го пренеса без затруднение.

— Ако не — намеси се Орм, — въпреки че съм беден човек сега, бих могъл да набавя незабавно петстотин фунта. Така че не се безпокойте за парите. Въпросът е: съгласни ли сме всички да предприемем тази експедиция и да я доведем да край, каквото и да стане?

Ние отговорихме, че сме.

— Тогава има ли някой да каже нещо още?

— Да — отговорих аз. — Забравих да ви обърна внимание, че ако въобще достигнем до Мур, никой от нас не трябва да се влюбва във Валда Нагаста. Тя е нещо като свещена личност, която може да се омъжи само в своята фамилия, а ако го сторим, ще означава, че гърлата ни ще бъдат прерязани.

— Чуваш ли, Оливър? — каза професорът. — Предполагам, че предупреждението на доктора се отнася за теб, тъй като ние, останалите, сме вече доста остарели за такава работа.

— Наистина — отвърна капитанът. И отново се изчерви по неговия маниер. — Е добре, да ви кажа истината. Аз се чувствувам също неспособен за това и, колкото се отнася до мен, не мисля, че трябва да взимаме под внимание прелестите на черната дама.

— Не се хвалете, капитане. Моля, не се хвалете — каза сержант Куик с глух шепот. — Жените са точно единственото нещо, за което никога не може човек да е сигурен. Днес тя е отрова, а утре мед — бог и климатът само знаят защо. Моля да не се хвалите, или можем да доживеем да ви видим да пълзите след тази на колене с господина с очилата отзад и Самюел Куик, който мрази целия им род, да завършва кортежа. Изкушавайте провидението, капитане, но не изкушавайте жена, за да не се обърне и да ви изкуши тя.

— Ще бъдеш ли така добър да спреш да говориш глупости и да повикаш файтон — каза капитан Орм студено. Обаче Хигс започна да се смее по неговия груб начин и като си спомних външността на Розовата Пъпка, когато си повдигна церемониалния воал, и нежната сериозност на гласа й, аз се замислих. „Черна дама“ наистина! Чудих се какво ще си помисли този млад джентълмен, ако някога доживее да спре погледа си на нейното мило и красиво лице?

Струваше ми се, че сержант Куик не беше толкова глупав, колкото господарят му предпочиташе да смята. Несъмнено капитан Орм бе във всяко отношение квалифициран партньор в нашето предприятие. Все пак бих желал да беше по-стар или дамата, за която доскоро бе сгоден, да не бе избрала точно този момент да развали годежа. При подготовката на трудни или опасни комбинации опитът показва, че винаги е добре, когато се елиминира възможността за любовна връзка, особено в Изтока.

Глава III
Професорът отива на лов

От цялото продължително пътуване през пустинята, докато преминахме гората и достигнахме равнините, обграждащи планините на Мур, мисля, че имаше само няколко случки, за които би следвало да разкажа на читателя. Първата бе при Асуан, където едно писмо и различни телеграми достигнаха капитан Орм и той ми ги показа, понеже до това време бяхме станали интимни приятели. Те му съобщаваха, че тайното бебе, оставено от чичо му, внезапно заболяло и умряло от някакво детско заболяване, така че той отново бе наследник на огромно имение, което смяташе да е загубил, понеже вдовицата ползуваше само приживе някое от движимите имущества. Аз го поздравих, като предположих, че нямаше да имаме удоволствието от компанията му до Мур.

— Защо не? — запита той. — Казах, че ще отида, и смятам да отида. Наистина аз подписах и документ в този смисъл.

— Действително — отговорих аз, — но условията изменят случаите. Смея да твърдя, че ако едно приключение е може би достатъчно добро за млад и с добро възпитание пламенен и предприемчив мъж без особени приходи, вече не е достатъчно добро за човек, който има снаряд на краката. Помислете какво означава един топуз за мъж с вашето потекло, интелект, постижения и сега голямо богатство, дадено ви от младостта. Ами с тези предимства няма абсолютно нищо, което да не бихте могли да направите в Англия. Можете да влезете в парламента и да управлявате страната. Ако пожелаете, бихте могли да станете лорд. Можете да се ожените за всяка, която не е с кралска кръв. Накратко, с необикновено малки усилия от ваша страна кариерата ви е осигурена. Не отхвърляйте сребърната лъжичка така, за да умрете може би от жажда в пустинята или в битка с незнайни племена.

— О, не зная — отговори той. — Никога не съм имал влечение към лъжички, сребърни или други. Когато загубих тази, аз не плаках и сега, когато я намерих отново, няма да пея. Във всеки случай отивам с вас и вие не можете да ме възпрепятствувате според споразумението. Само че, когато имам сега толкова много за оставяне, предполагам, че ще трябва да направя най-напред завещание и да го пратя по пощата у дома, което е неприятно.

Точно тогава професорът влезе, последван от крадлив арабски търговец, с когото се мъчеше да се споразумее за някакъв античен предмет. Когато търговецът бе изхвърлен, положението бе разяснено на Хигс. Каквито и да бяха недостатъците му при дребни неща, той не бе егоист при едри и затова каза, че се съгласява с мен: при дадените обстоятелства, за собствен негов интерес Орм би трябвало да напусне.

— Можеш да си спестиш труда, стари приятелю — отговори капитанът, — по тази причина, ако не по друга. — И той му подхвърли едно писмо през масата, което видя после.

Накратко, то бе от младата дама, с която бил сгоден преди и която го отхвърлила, щом загубил богатството си. Сега тя изглежда отново бе изменила мнението си и макар да не споменаваше за това, може би е нескромно да се предполага, че точно новината за смъртта на това неудобно дете имаше връзка с нейното решение.

— Отговори ли на това? — запита Хигс.

— Не — каза Орм и стисна зъби. — Не отговорих и няма да отговоря било писмено или устно. Възнамерявам да тръгна утре за Мур и да пътувам толкова надалеч по този път, колкото е угодно на съдбата. А сега ще отида да разгледам онези скални скулптори при водоскока.

— Е добре, това е свършено — каза Хигс, след като той излезе. — И що се отнася до мен, аз съм радостен, понеже някак си смятам, че той ще ни бъде полезен сред тези Фунг. Също така, че ако си бе отишъл, предполагам, че и сержантът ще си отиде, а какво ще правим ние без Куик, бих желал да зная?

По-късно аз разговарях със споменатия Куик по същата работа, като му повторих моето мнение. Сержантът ме изслуша с почитта, която винаги бе така любезен да показва спрямо мене.

— Моля за извинение, сър — каза той, когато свърших, — но смятам, че сте и прав, и крив. Всяко нещо има два края, нали? Казвате, че ще бъде отвратително за капитана да се остави да го убият, щом сега има толкова много пари, за да живее, когато животът е толкова малоценен, а парите са скъпи, редки и трудно се намират. Ние не се възхищаваме на царете, а на короните им, не на милионерите, а на милионите им. Обаче в края на краищата милионерите не вземат милионите със себе си, защото провидението като природата мрази прахосването, знае, че ако това стане, те ще се стопят. Така един мъртвец дава хляб другиму, както казва пословицата, или може би трябваше да кажа сладкиш за такива случаи. Все пак изобщо, сър, признавам, че сте прав относно прахосването на щастието. Обаче сега идва другият край. Познавам тази млада дама, за която капитанът бе сгоден. Това не би станало, ако той бе послушал моя съвет: от всички студенокръвни малки змии, които някога съм виждал, тя е най-змийската, макар да признавам, че е красива. Соломон е казал набързо, че не е откривал честна жена, но ако бе срещнал уважаемата мис — ех, няма значение името й, той би го казал бавно и би продължил да го повтаря. Сега никой не би трябвало да приеме обратно слуга, който е заявил, че ще напуска, а после — че съжалява, защото, ако го стори, съжалението скоро ще мине у другата страна. А толкова по-малко би трябвало да вземе обратно годеница и по-добре е да се удави — аз опитах веднъж и зная.

Така че това е краят на историята.

— Но — продължи той след малко — има няколко гладки неща като тази змиорка, която хванах в Нил. Едното е, че капитанът обеща и се закле да изкара тази експедиция, а ако човек трябва да умре, би трябвало да умре честно, без да наруши думата си. Второто е, което ви казах в Лондон при подписването, че той няма да умре нито минута по-рано, отколкото му е писано, и нищо няма да му се случи, освен предопределеното да стане. Следователно няма никакъв смисъл да се тревожи човек за каквото и да било и това е, в което Изтокът е далеч напред пред Запада. А сега, сър, ще отида да нагледам камилите и тези нечистокръвни еврейски момчета, които вие наричате абати, а аз — неверни крадци, защото, ако могат да пъхнат крадливите си пръсти в тенекиите с пикринови соли, като ги помислят за сладко, както ги залових вече да опитват това, може нещо да стане в Египет, да накара фараоните да се обърнат в гробовете си, а Десеттях Чуми да изглеждат детска игра.

И така, като завърши дългата си реч, Куик си отиде и след определеното време ние потеглихме за Мур.

Вторият инцидент, заслужаващ може би да се отбележи, бе едно приключение, което ни се случи подир два от четирите месеца наше пътуване. След изтощително бродене из пустинята, ако помня точно, две седмици откак кучето фараон, за което ще има скоро надълго да разказвам, бе станало притежание на Орм, достигнахме един оазис, наречен Зеу. Там бях спирал по пътя ми надолу към Египет. В този оазис, макар и с неголеми размери, притежаващ извори с прекрасна вода и горички от фурмови дървета, случи се да ни посрещнат много добре, понеже преди имах късмета да излекувам шейха му от атака на офталмия и някои от хората му от различни болести с добри резултати. Така, въпреки че изгарях да продължим, съгласих се с другите, че ще бъде разумно да приемем предложението на керванския ни водач, умен и способен мъж, но според мен нечестен абати на име Шадрах, да лагеруваме в Зеу за една седмица, за да починем и нахраним камилите ни, почти напълно изтощени от бедната растителност на пустинята.

Този Шадрах, може да допълня тук, когото другарите му по неизвестна досега за мен причина наричаха Котката, бе забележителен заради тройните белези върху лицето си. Той ме информира, че били оставени от ноктите на лъв. Най-големите неприятели на това племе в Зеу бяха лъвовете, които през определени сезони на годината, предполагам, при недостатъчна храна, слизаха по склоновете на редицата хълмове, простиращи се на изток и запад на разстояние около петдесет мили северно от оазиса. Като пресичаха пустинята, те убиваха много от овцете, камилите и другите говеда на Зеу, а често и хора от племето, които можеха да срещнат. И понеже тези бедни зеу фактически не притежаваха огнестрелни оръжия, бяха безпомощни пред зверовете, ставащи все по-дръзки. Наистина единственото им средство бе да обграждат с краал от каменни стени животните си през нощта и да се крият в колибите си, които те рядко напускаха между залез и изгрев, освен за да подхранят огньовете, които палеха да подплашат кръвожадните животни, бродещи из градчето.

Макар че сезонът на лъвовете да бе сега в пълен разгар, случи се така, че през първите пет дни на престоя ни в Зеу не видяхме нито една от тези големи котки. Все пак в тъмнината ние ги чувахме да реват далеко. На шестата нощ обаче бяхме разбудени от вопли, които идваха от селото на около миля от нас. Когато отидохме призори да видим какво се е случило, бяхме посрещнати от тъжна процесия, излизаща от стените. Начело вървеше посивелият стар главатар, последван от известен брой пищящи жени, които във възбуждението си, или може би в знак на траур, бяха пропуснали да извършат утринния си тоалет, и от четирима мъже, които носеха нещо ужасно върху врата от преплетени върбови клони.

Скоро научихме какво бе станало. Изглежда, че два или три гладни лъва бяха проникнали през покрива от палмови листа на колибата на една от шейховите жени — тази, чиито останки бяха положени върху носилката. Освен че бяха я убили, те отвлекли и сина му. И сега той идваше да умолява нас, белите хора, които имаха пушки, да отмъстят на лъвовете, които, щом веднъж са вкусили човешко, щяха да унищожат още негови хора. Чрез преводач, знаещ арабски, защото даже Хигс не можеше да разбере особения диалект на зеу, той обясни с възбудени и несвързани думи, че зверовете дебнат горе между пясъчните хълмове не много далече, където дебели тръстики растяха около малко изворче. Бихме ли отишли да ги убием и да спечелим благословията на зеу?

Аз не казах нищо по простата причина, че ни предстояха толкова големи задачи, а и не желаех никой от нас да отиде срещу настървените лъвове, въпреки че винаги обичах спорта. Има моменти, когато се ловува и когато не се ловува. Струваше ми се, че освен за целите на изхранване, това наше пътуване спадаше към втория вид. Обаче, както и очаквах, Оливър Орм буквално подскочи при предложението. Така стори и Хигс, който напоследък тренираше с една карабина и започна да си въобразява, че е добър стрелец. Той възкликна високо, че нищо няма да му направи по-голямо удоволствие, особено пък като е сигурен, че лъвовете са всъщност страхливи и прехвалени зверове. От този миг предчувствувах нещастието. Все пак казах, че и аз ще отида, едно, че не бях гръмвал на лъв от дълго време и имах да разчиствам сметки с тези зверове, които, ако си спомняте, едва не ме убиха в планината на Мур, и друго — понеже смятах, че бих могъл да бъда полезен като познавач на пустинята, а също така и на племето зеу, по-добре от професора и от Орм.

И така взехме карабините, патрони, към които, като премислихме, прибавихме и две големи бутилки с вода, и направихме обилна закуска. Докато се подготвяхме да тръгнем, Шадрах, водачът на камиларите абати, същият с белязаното лице, наречен Котката, дойде при мен и ме запита накъде отиваме. Отговорих му, а той каза:

— Какво общо имате с тези диваци и с техните неприятности, господарю? Няма значение, ако няколко от тях бъдат убити. Пък щом желаете да стреляте по лъвове, има много такива в страната, към която пътувате. Имайте предвид, че лъвът е фетишът на фунг и следователно никога не го убиват. Но пустинята около Зеу е опасна и може да ви се случи нещастие.

— Тогава ни придружете — намеси се професорът, между когото и Шадрах нямаше никакви симпатии, — защото с вас, разбира се, би трябвало да сме в пълна безопасност.

— Не е тъй — отговори той. — Аз и моите хора се отморяваме. Само луди хора биха отишли да ловуват безполезно на диви зверове, когато биха могли да почиват. Не сме ли получили и така предостатъчно от пустинята, та търсим и нейните опасности? Ако знаехте всичко за лъвовете, както и аз, бихте ги оставили на мира.

— От пустинята ние също сме получили достатъчно, но от ловуването — твърде малко — забеляза капитанът, който говореше добре арабски. — Лежете в леглата си. Ние отиваме да убием зверовете, които измъчват бедните хора, дето ни посрещнаха толкова любезно.

— Да бъде така — каза Шадрах с усмивка, която ми се стори доста злобна. — Един лъв направи това — показа той ужасния троен белег на лицето си. — Дано богът на Израел да ви предпази от лъвовете. Запомнете, господари, че вече камилите са освежени, така че тръгваме вдругиден, ако времето се задържи, иначе, щом вятърът духне върху отсрещните пясъчни хълмове, никой човек не може да живее между тях. — И той вдигна ръката си, разгледа внимателно небето под сянката й и после изръмжа, обърна се и изчезна зад една колиба.

През цялото време сержант Куик бе зает наблизо да мие тенекиените съдове за закуска, на пръв поглед неосъзнаващ какво става наоколо. Орм го повика, той приближи и застана мирно. Спомням си, че помислих колко странно изглеждаше той в тази обстановка — високата му кокалеста фигура, облечена в полувоенни дрехи, вдървеното му лице, гладко избръснато, сребристосивата му коса старателно разделена на две и слепена към главата с помада или нещо подобно по стария обичай на редниците, а сивите му стоманено-пронизителни очи оглеждащи всичко наоколо.

— Идваш ли с нас, сержанте? — запита Орм.

— Не, ако не ми заповядате, капитане. Обичам ловуването достатъчно, но при отсъствието на тримата ви някой трябва да пази складовете и транспорта, така че мисля кучето фараон и аз по-добре да останем.

— Може би си прав, сержанте, само че вържи фараон, или той ще ме последва. Е добре, какво искаш да кажеш? Изплюй камъчето.

— Само това, капитане. Въпреки че съм служил през три кампании между тези тук араби (за Куик всички африкански туземци северно от екватора бяха араби, а южно от него — негри), не мога да кажа, че говоря техния език добре. И все пак разбрах, че този приятел, когото наричат Котката, не харесва това ваше пътуване. Моля за извинение, капитане, но каквото и друго да е Котката, той не е глупак.

— Нищо не мога да сторя, сержанте. На първо място, няма да е правилно да се поддаваме на неговите хрумвания сега.

— Това е вярно, капитане. Щом веднъж е издигнато, право или криво, дръж знамето високо и без съмнение ще се завърнеш здрав и читав, ако е предопределено да стане това.

После, като се успокои по въпроса, сержантът хвърли око на нашето снаряжение, за да види дали нещо не е забравено, бързо се увери, че карабините бяха изправни, рапортува, че всичко е в ред, и се завърна при съдовете си. Малко можеше някой от нас да предполага при какви условия щяхме да се срещнем отново с него.

След като напуснахме градчето и вървяхме около миля покрай оазиса, придружавани от зеу, въоръжени с копия и лъкове, бяхме отведени от озлочестения главатар, който също действуваше като следотърсач, в околните пясъци. Пустинята тук, въпреки че я помнех достатъчно добре, бе различна от всяка, срещана до тогава през това пътешествие. Състоеше се от огромни и стръмни пясъчни хълмове, някои от тях почти триста стъпки високи и разделени един от друг чрез дълбоки, прорязани от ветровете долини. На неизвестно разстояние, докато бяха в близост до влажния въздух на оазиса, тези пясъчни планини раждаха растителност от различни видове. Скоро обаче преминахме в самата пустош и известно време се катерехме и слизахме по стръмни подвижни склонове, докато от билото на един от тях главатарят посочи нещо, което в Южна Африка наричат впадина или влей, покрита със зелени тръстики, и обясни с жестове, че там лежат лъвовете. Спуснахме се по стръмен наклон и застанахме на пусия — аз на върха, а Хигс и Орм малко по-надолу от двете страни на този влей. Като свършихме това, изпратихме зеу да думкат срещу нас, защото, макар че тръстиките растяха нагъсто покрай пътя на подземните води, мястото беше тясно и не повече от четвърт миля дълго.

Едва карачите навлязоха във високата тръстика, явно със страх, защото доста от тях се отдръпнаха от авантюрата, когато силни вопли ни осведомиха, че нещо е станало. Една-две минути по-късно видяхме двама от тях да изнасят силно разкъсаните останки от сина на главатаря, отвлечен предната нощ.

Точно тогава видяхме и нещо друго. На половин път надолу към билото голям лъв-мъжкар изскочи на открито и започна да се измъква към пясъчните хълмове. Това бе на около двеста ярда от Хигс, който се случи най-близко до него, ала далеч извън обстрела му. Професорът обаче, който съвсем не беше привикнал на лова или въобще на някакъв спорт и като всички новаци бе страшно настървен за плячка, вдигна пушката си и гръмна, като че стреляше по заек. По някаква чудна случайност изстрелът бе точен и куршумът удари лъва зад плешката, премина през сърцето и го повали мъртъв като камък.

— По дяволите! Видяхте ли това? — извика Хигс от възхищение. После без даже да презареди оръжието си, хукна с всички сили към проснатия звяр, последван от мен и Орм, доколкото изненадата ни позволи.

Като тичаше по ръба на блатото, Хигс бе преминал около сто ярда от разстоянието, когато внезапно срещу него се нахвърли от високите тръстики втори лъв или поточно лъвица. Професорът се обърна и стреля наслука с лявата цев на пушката си, без даже да докосне побеснелия звяр. В следния миг за наш ужас го видяхме по гръб с надвиснала над него лъвица, която пляскаше с опашката си и ръмжеше. Ние изкрещяхме, както тичахме, същото сториха и зеу, без да направят опит да помогнат. В резултат лъвицата, вместо да разкъса Хигс, обърна забъркано глава първо на едната страна, после на другата. По това време аз, далеч напред пред Орм, бях много близо, на около тридесет ярда, но все още не смеех да стрелям, за да не убия моя приятел. В този миг лъвицата се съвзе, просна се върху поваления Хигс и въпреки че той я удряше с юмруците си, свали муцуната си, явно с намерението да му отхапе главата.

Сега виждах, че ако се колебая повече, всичко ще бъде свършено. Лъвицата бе много по-дълга от Хигс, къс и пълен човек, и задната й част стърчеше отвън краката му. Там се прицелих бързо и натиснах спусъка. В следния миг забелязах куршума да пронизва тялото на голямото животно. То скочи нагоре с рев, като единият му заден крак се люлееше, и след мигновено колебание избяга към пясъчния хълм. Сега Орм, който беше зад мен, стреля също и вдигна прах под корема на лъвицата, но въпреки че имаше повече патрони (пушката му бе автоматична), преди кой да е от нас да повтори, тя изчезна зад една купчина. Като я оставихме да иде където ще, изтичахме към Хигс и очаквахме да го намерим или мъртъв, или зле сдъвкан. Обаче за наше удивление и радост професорът скочи със черните си очила още на носа, като пълнеше пушката си в движение, и хукна след ранената лъвица.

— Върни се обратно! — извика капитанът, но го последва.

— За нищо на света! — изкрещя Хигс с пискливия си глас. — Ако смятате, че ще оставя една голяма котка да ми седи на стомаха за нищо, много сте сгрешили.

На върха на първия хълм дългокракият Орм го настигна, но да го убеди да се върне не бе нито по неговите, нито по моите сили, когато пристигнах. Извън драскотината на носа, която го смъдеше и леко кървеше, открихме, че той е съвсем читав, освен засегнатото самочувствие. И напразно го молехме да се задоволи с късмета си и завоюваните почести.

— Защо? — попита той. — Адамс рани звяра и аз бих убил по-скоро два лъва, отколкото един. Освен това имам сметка за уреждане. Но ако вие, приятели, се страхувате, можете да си идете у дома.

Е добре, признавам, че бях наклонен да приема предложението, но Орм отговори раздразнен:

— Хайде, хайде. Това решава въпроса, нали? Ето, там върви следата — виждаш ли кръвта? Хайде да вървим спокойно и да си задържаме дъха. Можем да стигнем до нея където и да е, но не опитвай вече далечни изстрели. Няма да убиеш още един лъв на двеста и петдесет ярда.

— Добре — каза Хигс, — не се обиждай. Не искам да кажа друго, освен че ще науча това животно на разликата между бял човек и зеу.

Тогава започна моето маршируване по следите от кръв нагоре и надолу по стръмните пясъчни склонове. Когато вървяхме вече около половин час, духът ни се повдигна, щом видяхме лъвицата на едно възвишение на петстотин ярда разстояние. Точно тогава и няколко зеу ни достигнаха и се включиха в лова, макар и без ентусиазъм.

Междувременно денят напредна и горещината нарасна, докато стана тъй интензивна, че топъл въздух танцуваше над пясъчните грамади като милиарди мушици. При това слънцето не се виждаше, защото бе закрито от нещо като мъгла. Странна тишина, необичайна даже за пустинята, тегнеше над земя и небе. Можехме да чуем как песъчинките се стичат по хълмовете. Зеу, които ни съпровождаха, станаха неспокойни и посочиха нагоре с копията си, после назад към оазиса, отдавна загубен от очите ни. Накрая, когато не ги наблюдавахме, те изчезнаха. Аз също бих ги последвал, предполагах, че имат някаква основателна причина за внезапното си побягване. Обаче Хигс отказа да се върне и Орм, когото неговата глупава подигравка още го нервираше, само сви рамене и не каза нищо.

— Нека черните кучета си идат — възкликна професорът, докато си избърсваше черните очила и лицето. — Те са страхливи крадци. Вижте! Ето я къде пълзи отляво. Ако изтичаме около този пясъчен хълм, би трябвало да я пресрещнем.

И така ние изтичахме около пясъчния хълм, но не я срещнахме, въпреки че след дълго търсене отново открихме кървавата следа. Следвахме я няколко мили и в различни посоки, докато Орм и аз се чудехме на ината и издръжливостта на Хигс. Накрая, когато даже и той започна да се отчайва, застигнахме лавицата в една долчинка и стреляхме няколко пъти по нея, докато тя изкуца на отсрещния склон. Един куршум я удари, защото тя се изтъркули, но после отново се изправи и зарева. Всъщност куршумът бе от пушката на капитана, но Хигс, както много неопитни ловци, бе завистлив спортист и заяви, че това бе неговият, и ние не сметнахме, че си заслужава да му противоречим.

Затътрихме се по-нататък и точно зад рида се натъпкахме право на лъвицата, която седеше като грамадно куче. Тя бе толкова наранена, че не можеше да направи друго, освен да ръмжи ужасно и да удря въздуха с лапи.

— Сега е моят ред, стара вещице! — Изрече Хигс и направо не я улучи от разстояние пет ярда. Вторият изстрел бе по-сполучлив и тя се търкулна настрани мъртва.

— Хайде — каза екзалтираният професор, — ще я одерем. Тя седя на мен и аз възнамерявам да седя на нея дълго време.

Така започнахме работата, въпреки че аз, който имах голям опит в тази пустиня, не харесвах времето и желаех да оставим звяра, за да се върнем в оазиса. Това бе продължително занимание, защото бях единственият от нас с практически знания за дране на животни — нещо извънредно неприятно в тази горещина.

Накрая всичко бе свършено и след като сгънахме кожата върху една карабина, за да я носим двама, подкрепихме се от шишето с вода (аз залових професора да си измива кръвта от лицето и ръцете с малко от скъпоценната течност). После тръгнахме към оазиса, за да открием, въпреки сигурността ни за пътя, че нито един от нас няма и най-малка представа за истинската му посока. В бързината на заминаването бяхме забравили да вземем компас, а и слънцето, което би могло да ни бъде водач при обикновени пустинни условия и на което винаги разчитахме, бе скрито сега зад чудноватата, вече описана мъгла.

Така че доста разумно бе решението ни да се върнем на пясъчния ръб, където бяхме убили лъвицата, и след това следвахме стъпките си назад. Това ни изглеждаше съвсем просто, защото на половин миля се издигаше идентичен рид. Ние го достигнахме, мърморейки, защото лъвската кожа беше тежка, за да открием, че това е съвсем различен рид. Тогава, след размишление и обсъждане, разбрахме точната си грешка и се отправихме към окончателно истинския рид — със същия резултат.

Ние просто бяхме загубени в пустинята!

Глава IV
Смъртоносният вятър

— Факт е — каза строго Хигс с вида на оракул, — факт е, че всичките тези проклети пясъчни хълмове си приличат като зрънца от огърлицата на мумия и следователно е много трудно да се различат. Дайте ми това шише вода, Адамс. Аз съм сух като варница.

— Не — възразих късо. — Може да станете още по-сух преди края.

— Какво искаш да кажеш? О, разбирам. Но това е глупост. Тези зеу ще ни потърсят или в най-лошия случай трябва да почакаме, докато слънцето излезе.

Додето говореше, внезапно въздухът се изпълни с особен пеещ звук, причинен, както знаех отпреди, от милиони и милиони песъчинки, които се търкаха една о друга. Обърнахме се да видим откъде идват и забелязахме надалеч да се втурва към нас с извънредна бързина огромен и гъст облак, предхождан от отделни колони и комини от подобни облаци.

— Пясъчна буря — каза Хигс и яркото му лице малко побледня. — Лош шанс за нас! Това се получава, когато станеш наопаки от леглото тази сутрин. Не, твоя е вината, Адамс. Ти ми подаде солта снощи въпреки моя протест (професорът има разни дребни предразсъдъци, особено абсурдни за един толкова учен човек). Е добре, какво ще правим? Да се пъхнем на завет до обратната страна на хълма, докато отвее нататък?

— Не смятам, че само ще отвее. Също така не виждам какво друго можем да сторим, освен да си кажем молитвата — забеляза Орм с мило примирение. Мисля, че Оливър е най-хладнокръвният човек при критични случаи, когото нявга съм срещал, освен сержант Куик, който, разбира се, е почти толкова стар, че може да му бъде баща. — Ловът като че ли завърши доста успешно — добави той. — Добре е, че ти уби два лъва, Хигс, а това е вече нещо.

— О, замълчи! Ти можеш да умреш, ако желаеш, Оливър. За света това няма значение. Но помисли за загубата му, ако нещо би станало с мене. Не възнамерявам да бъда ликвидиран от някаква проклета пясъчна буря. Смятам да доживея, за да напиша книга за Мур. — И Хигс размаха юмрука си към приближаващите облаци с вид, който бе наистина благороден. Това ми напомни за Аякс, предизвикал мълнията. Междувременно аз разсъждавах:

— Слушайте! — викнах им. — Единственият ни шанс е да спрем, където сме, защото, ако се придвижим, положително ще бъдем живи погребани. Погледнете! Има нещо солидно, върху което да легнем. — И аз посочих един скален рид, нещо като купчина от вкаменен пясък, чиято повърхност бе отвеяна от бурите. — Бързо лягайте долу — продължих аз — и да покрием главите си с лъвската кожа. Това може да възпрепятства прахът да ни задуши. Бързо, хора, тя идва!

Бурята действително пристигаше с могъщ ридаещ рев. Едва се бяхме нагласили с гърбове към вихрушката и носове, заровени по камилски при подобна ситуация, като лъвската кожа покриваше главите ни и телата до средата, а лапите здраво подпъхнахме под нас, за да не бъде отвеяна кожата, когато бурята яростно ни връхлетя, докарала със себе си и мрак. Така лежахме час след час и нито можехме да виждаме, нито да говорим поради ревящия трясък около нас. Само от време на време се повдигахме малко на ръце и колене, за да разтърсим пясъчната тежест, напластявана върху телата ни, така че да не може да ни покрие като жива гробница.

Ужасяващи бяха страданията, които преживявахме — страдание от горещината под смрадливата сурова кожа на лъвицата, страдание от претоварения с прах въздух, който ни задушаваше почти да смърт, страдание от жаждата поради оскъдната ни вода. Но може би най-лошо от всичко бе болката, причинена от непрекъснатото триене на острия пясък, носен със скоростта на тайфун. Колкото и невероятно да изглежда, накрая той направи дупки в тънкото ни облекло и изпили грубо кожата ни.

— Не е чудно, че египетските паметници получават такъв прекрасен блясък — чух бедния Хигс да мърмори често на ухото ми, защото той започваше да обезумява. — Не е чудно, не е чудно! Пищялите ми ще бъдат много полезни да лъскане високите ездови ботуши на Куик. Ох, да са проклети лъвовете! Защо ми подаде солта, старо магаре такова? Тя ме раздразва отзад.

После той заговори несвързано, като изпъшкваше от време на време. А може би това страдание ни помогна, иначе изтощението, жаждата и прахът можеха да притъпят чувствата ни и да ни доведат до сънливост, от която никога не бихме се събудили. Все пак за момента не му бяхме благодарни, защото накрая агонията стана почти непоносима. Наистина Орм ми каза отпосле, че последното, което можел да си спомни, било странното хрумване, че спечелил огромно богатство от продаване тайната на едно ново мъчение на китайците — да се удря жертвата с горещ пясък чрез непрекъснат въздушен поток.

След продължително очакване бурята да спре загубихме представа за времето и едва по-късно разбрахме, че тя е бушувала цели двадесет часа. Накрая, въпреки огромните страдания, трябва да сме били почти безчувствени. Във всеки случай по едно време пак усетих страшния рев и жиленето на пясъчните камшици, последвано от нещо като видение — мярна се лицето на сина ми, този любим, отдавна загубен син, който бях търсил толкова много години и заради когото изтърпявах всичко това. После, без някакъв преход, почувствах, че членовете ми като че ли са горени с нажежени железа или заливани с горещо стъкло. Със страхотно усилие се надигнах и открих, че бурята бе преминала и яростното слънце бе вдигнало плюски върху обелената ми кожа. Разтърках спечения прах от очите си и се огледах, за да видя до мен две купчини като гробове, от които не подаваха крака, били някога бели. В този момент единият чифт крака, по-дългият, се размърда, пясъкът се надигна конвулсивно и като изричаше несвестни думи с прегракнал глас, се изправи тялото на Оливър Орм. За момент ние стояхме и се взирахме един в друг. Представлявахме чудновата гледка.

— Мъртъв ли е той? — избъбри Орм, като посочи все още погребания Хигс.

— Страхувам се, че е така — отговорих аз, — но да проверим.

И ние с мъка започнахме да го разкопаваме. Когато стигнахме до него и отметнахме лъвската кожа, лицето на професора бе черно и грозно за гледане. Но за наше облекчение забелязахме, че той не е мъртъв, защото раздвижи ръка и изпъшка. Орм погледна към мен.

— Водата ще го спаси — казах аз.

Тогава настана тягостен момент. Едното от нашите шишета за вода бе изпразнено преди да започне бурята, но другото, голяма херметическа бутилка, бе покрита с филц. С бакелитовата си винтова капачка тя би трябвало да съдържа значително количество вода, може би три кварти — разбира се, ако течността не бе се изпарила от страхотната горещина. Ако това бе станало, означаваше, че Хигс щеше да умре, а не дойдеше ли помощ, и ние скоро щяхме да го последваме. Орм развинти капачката, понеже ръцете му бяха схванати, използва и зъбите си, за да измъкне тапата, която предвидливият и умен Куик бе втикнал в гърлото. Водата, макар и гореща, не бе се изпарила — за щастие! Тя плисна върху спечените му устни и аз видях как той ги прехапа до кръв, за да пресече дивото изкушение да утоли бушуващата жажда. Но се противопостави като истински мъж, какъвто беше, и без да изпие нито капка, ми предаде бутилката, казвайки простото:

— Ти си най-възрастен, заеми се с това, Адамс.

Сега бе мой ред за изкушение, но аз също устоях, седнах долу и като положих главата на Хигс на коленете си, заизливах капка по капка вода между подпухналите му устни. Ефектът бе магически, след по-малко от минута професорът седна, сграбчи бутилката с двете си ръце и се помъчи да я отнеме.

— Жесток скот! Жесток егоистичен скот! — изохка той, когато я изтръгнах от него.

— Вижте, Хигс — отговорих глухо. — Орм и аз също изгаряме от жажда, но не сме пили нищо. Вие обаче бихте могли да я изпиете всичката, ако това би ви спасило, но няма да стане. Ние сме изгубени в пустинята и трябва да пестим. Ако изпиете всичко сега, след няколко часа отново ще сте жаден и ще умрете.

Той размисли малко, после погледна нагоре и каза:

— Моля за извинение… разбирам. Аз съм егоистичен скот. Но има доста вода тук. Нека всеки от нас пие по малко. Иначе не бихме могли да вървим.

И така ние пихме, като премервахме водата с малка гумена чашка, която носехме. Тя беше колкото винена чашка и всеки от нас пи или по-точно изсърба по три чашки. Чувствахме, че можем да погълнем по един галон[1] и да искаме още. Въпреки че дажбата бе незначителна, но тя извърши чудеса у нас. Ние отново станахме мъже.

Изправихме се и се огледахме, ала голямата буря бе променила всичко. Там, където преди имаше пясъчни хълмове, сега се простираха равнини и долини; където имаше долини, се бяха появили пясъчни хълмове. Само високият рид, на който бяхме лежали, остана непроменен, защото се извишаваше над другите и имаше скална основа. Опитахме се да открием посоката на оазиса по слънцето, но бяхме объркани — и двата ни часовника бяха спрели и не знаехме нито часа на деня, нито къде трябва да е слънцето на небето. Освен това в тази ревяща пустош нямаше нищо, което би ни указало посоката на компаса.

Хигс, чиято упоритост бе останала ненакърнена, каквото и да се случеше с остатъка от нашите жизнени сили, имаше едно становище по въпроса, а Орм — диаметрално противоположно. Те даже спореха дали оазисът лежи отдясно или отляво на нас, защото бедните им глави бяха толкова объркани, че едва бяха способни на точна мисъл или наблюдение. Междувременно аз седнах на пясъка и размислих. През омарата можех да видя точките на това, което трябваше да са хълмовете, откъдето зеу заявиха, че са дошли лъвовете, въпреки, разбира се, че можеше да са и други хълмове.

— Слушайте — казах аз. — Ако лъвовете живеят на тези хълмове, трябва да има вода там. Да се опитаме да ги достигнем. Може би ще видим и оазиса, докато вървим.

Тогава започна нашият ужасен поход. Ние оставихме лъвската кожа, която ни спаси живота, но сега бе изпечена и твърда като дъска, обаче си взехме пушките. През целия ден се тътрехме нагоре-надолу по стръмни пясъчни склонове, като спирахме понякога, за да пием глътка вода, и винаги се надявахме, че от върха на следното възвишение щяхме да видим спасителния отряд, възглавяван от Куик, или може би самия оазис. Наистина веднъж ние го видяхме, зелен и блестящ, на не повече от три мили разстояние, но когато стигнахме върха на хълма, зад който трябваше да бъде, открихме, че видението е само мираж и сърцата ни почти се пръснаха от разочарование. Ох! За мъже, които умират от жажда, този мираж бе действително жестока подигравка.

Най-после нощта наближи, а планините бяха още далеч. Не можехме да вървим повече и се отпуснахме изтощени, като легнахме по очи, защото гърбовете ни бяха толкова наранени от бичуващия пясък и покрити с мехури от слънцето, че не можехме и да седим. До тогава почти всичката ни вода се бе свършила. Внезапно Хигс ни сръчка и посочи нагоре. Като следвахме посоката на ръката му, на по-малко от тридесет ярда видяхме ясно очертани от небето редица антилопи, припкащи по пясъчния рид. Без съмнение те правеха нощно придвижване от едно място за паша на друго.

— Вие двамата стреляйте — избъбри той. — Аз може да пропусна и да ги подплаша надалеч. — Явно бе, че в своето бедствие бедният Хигс ставаше по-скромен.

Орм и аз бавно се издигнахме на колене и насочихме пушките си. До това време всичките животни бяха отминали с изключение на едно. Общо бяха шест, а това вървеше на около двадесет ярда зад другите. Орм дръпна спусъка, но пушката му не гръмна, защото, както той откри по-късно, малко пясък бе навлязъл в механизма на затвора. Междувременно аз също се бях прицелил в антилопата-мъжкар, ала залезът заслепяваше отслабналите ми очи и ръцете ми бяха немощни. Освен това страшната тревога, дали ще успея, ме омаломощи, а знаех, че от този изстрел зависеше животът ни. Обаче трябваше да бъде сега или никога. След три скока животното щеше да се спусне в падината.

Аз гръмнах и ми прилоша, понеже знаех, че бях пропуснал. Антилопата подскочи напред още няколко ярда, до самия ръб на падината. После, никога не чувала такъв звук преди и обхваната от някакво фатално любопитство, спря и се обърна към нас. В отчаяние аз гръмнах отново, почти без да се целя, и този път куршумът проникна под шията, разтърси животното и то падна. Ние се изкатерихме до него и скоро се отдадохме на страшен пир, за който никога по-късно не желаехме да си спомним. За наше щастие, тази антилопа трябва да е пила вода преди това.

След като уталожихме нашия глад и жажда по този ужасяващ начин, ние поспахме малко край трупа. После станахме извънредно освежени, отрязахме няколко къса месо, за да го носим със себе си, и отново тръгнахме. По положението на звездите сега знаехме, че оазисът трябва да е някъде на изток от нас. Но тъй като между нас и него не изглеждаше да има друго, освен тези вечни пясъчни хълмове, простиращи се на много мили, и тъй като преди нас до хоризонта характерът на пустинята изглеждаше да се промени, сметнахме за по-безопасно (ако думата безопасност можеше да се употреби) да продължим към този хоризонт. Останалата част от нощта вървяхме и понеже нямахме гориво, с което да готвим, призори ядохме от суровото месо, което промихме с последните капки от водата ни.

Сега бяхме достигнали извън пясъчните хълмове и влязохме в огромна камениста равнина, лежаща между нас и полите на планината. Последните изглеждаха доста близо, но в действителност си бяха още далеч. Все по-немощно се влачехме нататък, като не срещахме никого и не намирахме вода, въпреки че тук-там преминавахме през малки храсталаци От тях дъвкахме стипчивите и ароматични листа, които съдържаха малко влага, но стегнаха като стипца устата и гърлата ни.

Хигс, най-немощният от нас, пръв се предаде, въпреки че до последния миг се мъкнеше напред с учудваща храброст, даже и след като бе принуден да захвърли пушката си, понеже не можеше повече да я носи. Ние обаче не забелязахме това навреме. Когато не можеше повече да се държи на крака, Орм го взе под ръка, а аз под другата и му помагахме по-нататък. Това много приличаше на видяното да правят два слона за ранен другар от стадото.

Около половин час по-късно и моите сили се изчерпаха. Въпреки че съм в напреднала възраст, аз съм издръжлив и привикнал на пустинята и на трудности. Кой няма да бъде такъв, щом е бил роб в халифата? Но тогава не мислех повече и спрях, като помолих другарите да продължат и да ме оставят. Единственият отговор на Орм бе да ми предложи лявата си ръка. Аз я взех, защото животът е мил на всеки, особено когато има за какво да се живее — желание да изпълни някакъв дълг, какъвто имах аз. Все пак, трябва да призная, че даже и тогава аз се срамувах от себе си.

По такъв начин ние вървяхме още известно време; приличахме на трезвен човек, който се опитва да води двама пияни приятели извън погледа на онзи строг полицай Смъртта. Силата на Орм сигурно е забележителна. Или пък неговият висок дух и нежното му състрадание за нашата безпомощност му даваха сили да издържа под двойния товар.

Внезапно той падна, като да бе прострелян, и остана така безжизнен. Професорът, запазил частица от ума си, въпреки че и той блуждаеше, почна да бълнува, като бъбреше за лудостта ни да предприемем такова пътуване „само да стреляме по чифт проклети лъвове“. Въпреки че не му отговорих, аз се съгласих от сърце с неговите забележки. После той си въобрази, че съм свещеник, коленичи на пясъка и започна обширна и объркана изповед за греховете си, които, доколкото разбрах, се състояха в незаконното придобиване на някакви антични предмети или в попречване на други хора да закупят такива предмети.

За да го успокоя, от страх, че ще полудее, произнесох някакво абсурдно опрощение, при което бедният Хигс се търколи и остана неподвижен край Орм. Да, той, приятелят, когото винаги бях обичал, защото точно неговите недостатъци бяха мили, бе мъртъв или на прага на смъртта, както и юначният младеж до него. А и аз умирах. Тръпки разтърсваха тялото ми. Ужасни вълни на мрак като че извираха от вътрешността ми през гърдите до мозъка, а оттам се изпаряваха встрани в начупени линии и петна, които чувствах, но не можех да видя. Весели спомени от далечното ми детство бликаха от мен, особено за онова коледно празненство, когато бях срещнал дребна девойка, облечена като фея, малка девойка със сини очи, която силно бях любил почти две седмици. Това бе изблъскано, смачкано и погълнато от видение за неизбежната сянка, която очаква цялото човечество, черната утроба на едно прераждане, ако въобще има прераждане.

Какво можех да сторя? Помислих да запаля огън. Във всеки случай той би послужил да пропъжда лъвовете и другите диви животни, които в противен случай можеше да ни разкъсат още преди да умрем. Би било ужасно да лежиш безпомощен, но в съзнание, и да почувстваш раздиращите им зъби. Обаче нямах сили да събера материал. За да сторя това най-добре, означаваше дълго да се върви, защото даже и тук то не бе изобилно. Оставаха ми няколко патрона — три, да бъда точен — в автоматичната ми пушка. Останалите бях изхвърлил, за да се освободя от тежестта им. Реших да ги изстрелям, понеже в моето състояние сметнах, че повече не можеха да послужат било за придобиване на храна, било за целите на отбрана, въпреки че, както се оказа, грешех в това. Беше възможно даже в тази безкрайна пустиня някой да чуе изстрелите, а ако не — е добре, лека нощ.

Така аз се надигнах и изстрелях първия куршум, като по детски се питах, къде ли ще падне той. После съм заспал за известно време. Воят на една хиена ме разбуди и като се огледах, видях пламтящите й очи близо до мен. Прицелих се и гръмнах към нея и чух рев от болка. Помислих, че този звяр няма да има засега нужда от храна.

Тишината на пустинята ме притисна. Беше толкова ужасно, че почти пожелах отново хиената за компания. Като издигнах пушката си точно над главата си, изстрелях третия куршум. После взех ръката на Хигс в своята, защото това най-сетне бе една връзка — последната връзка с човечеството и света — и легнах в обществото на смъртта, която изглеждаше да пада върху мен като черни и задушаващи воали.

Събудих се и осъзнах, че някой налива вода в гърлото ми. Небеса! — помислих си, защото по това време небето и водата бяха станали синоними в ума ми. Изпих доста от нея, но в никакъв случай не колкото ми се искаше, а колкото водочерпецът ми позволи. После се надигнах на лакът и се огледах. Звездната светлина бе извънредно ясна в тази чиста пустинна атмосфера и на нея видях лицето на сержант Куик да се навежда над мен. Видях също и Орм да се надига, като се оглеждаше глупаво, докато огромно жълто куче с глава на мастиф лижеше ръката му. Познах веднага кучето — онова, което Орм бе купил от някакви странстващи туземци, и се наричаше Фараон, защото властваше над всички други кучета. Освен това познах двете камили наблизо.

— Как ни намерихте, сержанте? — запитах немощно.

— Не ви намерих аз, докторе — отговори Куик. — Фараон ви намери. В работа като тази едно куче е по-полезно от човека, защото може да подуши това, което човек не може да види. Сега, ако се чувствате по-добре, докторе, моля погледнете мистър Хигс, защото се страхувам, че е мъртъв.

Аз погледнах и въпреки че не го казах, бях на същото мнение. Челюстта на професора бе провиснала и той лежеше опуснат и безчувствен. Очите му не можах да видя през тъмните очила.

— Вода! — казах аз и Куик изля малко в устата му, където тя изчезна.

Но той все още не помръдваше, затова разгърнах дрехите му и прослушах сърцето. Отначало не можах да усетя нищо, обаче после се долови възможно най-слабото туптене.

— Има надежда — казах аз в отговор на въпросителните погледи. — Дали нямаш случайно малко бренди? — добавих аз.

— Никога не пътувам без него, докторе — отговори Куик възмутено, като измъкна метална манерка.

— Дай му малко — казах аз и сержантът се подчини с щедрост и с почти незабавен ефект, защото Хигс се надигна, задъхан и кашлящ.

— Бренди… мръсна течност… въздържател! Проклет трик! Няма да простя. Вода, вода! — мърмореше той с глух, нисък глас.

Ние му дадохме и той пи обилно, докато не му позволихме повече. После чувствата му постепенно се възвърнаха. Той вдигна нагоре тъмните си очила и се вгледа в сержанта с проницателни очи.

— Разбирам — каза. Значи не сме мъртви, което може би е жалко след ужасните премеждия. Какво стана?

— Не зная точно — отговори Орм. — Запитай Куик.

Но сержантът вече бе зает в палене на малък огън и поставяне на лагерното котле да ври. В него изсипа консерва от говежди екстракт, донесен с другите храни от нашите складове с надеждата, че би могъл да ни открие. След петнадесет минути пиехме супа, защото забраних още да се яде нещо по-солидно. Ой, колко благословено хранене беше това! Когато то свърши, Куик донесе няколко завивки от камилите и ги наметна върху нас.

— Легнете и спете, джентълмени — каза той. — Фараон и аз ще пазим.

Последното нещо, което си спомням, бе: видях как сержантът по своя си маниер на религиозен човек без стеснение коленичи на пясъка и си чете молитвата. По-късно ни обясни, че като фаталист той добре знаел, разбира се, че каквото и да стане, щеше да си стане, но все пак смяташе за подходящо да поднесе благодарности към Силата, наредила в този случай нещата да бъдат благоприятни — чувство, споделяно от всички ни. Срещу него, с едно око вперено в Орм, седеше Фараон в гробно съзерцание. Без съмнение като куче на Изтока той разбираше значението на публична молитва. Или пък мислеше, че следва да получи някакъв дял от благодарността и признанието.

Когато се събудихме, слънцето бе вече високо и за да ни покаже, че не сме бълнували, видяхме Куик да пържи над огъня бекон от консерва, докато фараон все така седеше и го наблюдаваше… или бекона.

— Погледни — ми каза Орм и посочи планината. — Те са все още на мили далеч. Беше цяла лудост да мислим, че бихме могли да ги достигнем.

Аз кимнах, а после се обърнах към Хигс, който току-що се събуждаше, защото наистина представляваше особена гледка. Огненочервената му коса бе пълна с пясък, долните му дрехи липсваха. Явно през някой от етапите на похода той се бе освободил от остатъците им, понеже стържеха наранената му кожа, която, включително на носа се бе превърнала на поредица мехури. Действително той беше така обезобразен, че и най-злият му враг нямаше да го познае. Професорът се прозина, протегна се, а това винаги е добър знак при човек или звяр, и поиска да се окъпе.

— Страхувам се, че ще трябва да се измиете с пясък тук, сър, както правят тези мръсни араби — каза Куик, козирувайки. — Нямаме вода в излишък за бани в тази суха област. Обаче имам туба вазелин, а също четка за коса и огледало — добави той.

— Правилно, сержанте — каза Хигс и взе подадените му предмети. — Светотатство е да се употреби водата за миене. — После се взря в огледалото и извика: — Ох, господи, това аз ли съм?

— Моля, бъдете внимателен, сър — предупреди сержантът строго. — Вие ми казахте наскоро, че е нещастие да се счупи огледало. Освен това нямам друго.

— Вземете си го — рече професорът. — Не го искам повече. Докторе, ела и ми намажи лицето като добър другар. Да — и останалото от мен, ако има достатъчно вазелин.

Така ние се мазахме един друг с крем, от който отначало страшно ни смъдеше. После много внимателно седнахме да закусим.

— Сега, сержанте — рече Орм, когато привърши своето пето канче чай, — разкажете ни нашата история.

— Няма много за разказване, капитане. Тези приятели зеу се върнаха без вас и като не им познавам диалекта, нищо не разбрах от обясненията им. Е добре, скоро заставих Шадрах и сие да разберат нужното. Вятърът на смъртта — така местните хора наричат пустинния ураган. Трябваше и те да дойдат с мен, за де ви потърсим. Накрая тръгнахме, макар да ме наричаха луд, защото смятаха, че вече сте мъртви. Наистина чак когато запитах този приятел Шадрах, дали и той желае да бъде мъртъв — и сержантът потупа мрачно револвера си — чак тогава се съгласиха някои да ме придружат. Но изглежда, че той беше прав — не можахме да ви намерим и след известно време камилите отказаха да вървят срещу бурята. Освен това един от камиларите абати се изгуби и оттогава нищо не се чу за него. Всички останали не можехме да сторим друго, освен да се завърнем живи в оазиса, а Шадрах не пожела повече да търси, даже и след като бурята бе отминала. Нямаше полза да споря с това прасе, така че, не желаейки да си цапам ръцете с кръвта му, взех две камили и тръгнах с фараон за компания. Мисълта ми бе, което не можах да го обясня на тълпата абати, че ако въобще сте живи, сигурно щяхте да се упътите право към възвишенията — знаех, че нямате компас и нямаше да видите нищо друго. Така аз яздих по равнината, между пустинята и планините, като се придържах по ръба на пясъчните хълмове. Вървях цял ден, но вечерта спрях, понеже не виждах повече. Седях в това огромно място, пресмятах и след час-два забелязах Фараон да наостря уши към запад. Аз също се взирах натам и скоро ми се стори, че видях слаба светлинна следа, която отиваше нагоре. Следователно не можеше да е от падаща звезда, по-вероятно е да идва от пушка, която стреля към небето. Ослушах се, но никакъв звук не достигна до мен. Обаче няколко секунди по-късно кучето отново наостри уши, като че ли чу нещо. Това ме подтикна да възседна и тръгнах към мястото, където бях видял святкането. Яздих два часа, като стрелях с револвера от време на време. Като не получих отговор, сметнах, че работата е безнадеждна, и спрях. Но фараон не искаше да спре. Той започна да скимти, да души и да търчи напред. Накрая се втурна в тъмнината, из която скоро го чух да лае на няколкостотин ярда — предполагах, за да ме призове. Тогава го последвах и ви намерих, мислех си отначало — мъртви. Това е историята, капитане.

— Във всеки случай с добър край, сержанте. Ние дължим живота си на теб.

— Моля за извинение, капитане — отговори Куик скромно, — въобще не на мен, а най напред на провидението, което уреди всичко, може би преди да се родим, а най вече на Фараон. Фараон е умно куче, макар и зъл към някои, и вие направихте изгодна сделка, като го купихте за шише уиски и едно джобно ножче за шест пени.

Беше сутринта на другия ден, преди да забележим оазиса, накъдето можехме да пътуваме само бавно. Поради липса на камили двама от нас трябваше да вървят пешком. От тях, както бихте могли да познаете, сержантът бе винаги единият, а господарят му — другият, защото от всички хора, които познавам, в такива работи Орм е най-малко себичен. Нищо не можеше да го убеди да се качи на една от камилите даже и за половин час, така че, когато аз ходех, животното крачеше без ездач. От друга страна, щом веднъж се покачи, въпреки болките от раните му, нищо не бе в състояние да свали Хигс от камилата.

— Тук съм и тук оставам — каза той няколко пъти на английски, френски и многобройни ориенталски езици. — Марширувах достатъчно дълго време, за да ми стигне за целия живот.

И двамата климахме на седлата си, когато внезапно чух сержантът да извиква на камилите да спрат. Попитах какво става.

— Изглежда да са араби, докторе — каза той, като показа облак прах, който се приближаваше към нас.

— Добре, ако е така — отговорих аз, — наш най-добър шанс ще е да не издаваме страх и да продължим. Не мисля, че ще ни навредят.

Тогава с приготвеното налично оръжие ние напреднахме, като Орм и сержантът вървяха между двете камили, докато скоро срещнахме другия керван. За наше учудване не друг, а Шадрах яздеше начело на него, качен на моята камила, която собствената му господарка, царицата на абатите, ми бе дала. Ние достигнахме лице в лице и спряхме, като се взирахме един в друг.

— Кълна се в брадата на Арон! Това сте вие, господари? — запита той. — Ние мислехме, че сте умрели.

— Кълна се в косата на Мойсей! Така изглежда — отговорих гневно, — като ви виждам да си отивате с всичкото ни имущество. — И аз посочих товарните камили със стоките.

Тогава последваха обяснения и многословни извинения, които специално Хигс прие много зле. Понеже можеше отлично да говори арабски и диалектите му, той изля върху главите на Шадрах и другарите му поток от ориенталски обиди, подкрепян от сержант Куик на английски, които ги стъписаха.

— Това е достатъчно, стари приятелю — успокоих го аз. — Ако продължаваме, ще предизвикаш скандал, а ти, сержанте, благоволи да си държиш езика. Ние ги срещнахме, така че не е нанесена щета. Сега, приятелю Шадрах, върни се с нас в оазиса. Ще починем няколко дни.

Шадрах изглеждаше недоволен и промърмори нещо да се обърнем и да тръгнем с тях, при което аз извадих древния пръстен, пръстена на Саба, който бях взел като залог от Мур. Издигнах го пред очите му и казах:

— Ако не се подчиняваш, ще имаш сметки за уреждане, когато се представиш на тази, която ви изпрати, защото даже ако ние четиримата умрем — и аз погледнах изразително към него, — не мисли, че ще можеш да потулиш тази работа. Има твърде много свидетели.

Тогава, без повече думи, той поздрави свещения пръстен и ние се завърнахме всички в оазиса при зеу.

[1] 4,5 литра — б.пр. ↑

Глава V
Фараон създава грижи

Около шест седмици бяха изминали и най-после видът на околността започна да се променя. Накрая излязохме от безкрайната пустиня, през която пропътувахме толкова мили — най-малкото хиляда, според нашите наблюдения и преценки, които сравних с тези, направени по време на пътуването ми на Изток. Нашият поход, след голямото приключение при оазиса, бе лишен от всякакви изненадващи случки. Всъщност той бе страшно монотонен и все пак, колкото и да е странно, имаше известно очарование — най-малкото за Хигс и Орм, за които преживяването бе ново.

Пътувахме ден след ден през безкрайно море от пясък, толкова далечно, толкова непосещавано, че по цели седмици никакъв човек не пресичаше пътя ни, даже и странстващи бедуини на пустинята. Ден след ден виждахме големия черен диск на слънцето да изплува от източните пясъци в сребърно море. Или пък в този чист въздух следяхме как съзвездията, по които насочвахме пътя си, извършват величественото си придвижване през космоса. И все пак знаехме, че тази огромна област, сега напълно безлюдна и пуста, някога е познавала стъпките на отдавна забравени мъже, крачили по пясъците, по които ходехме ние сега, изкопавали са кладенците, от които пиехме.

Армии са марширували през тези пустини и са загивали там, защото стигнахме веднъж до едно място, където скорошна страхотна буря почти бе оголила скалата и намерихме отдолу скелетите на хиляди войници заедно с тези на товарните им животни. Между тях имаше острия на стрели, на саби, парчета от ризници и рисувани дървени щитове.

На това място бе погинала цяла войска. Може би Александър я бе изпратил, а може би някой по-ранен владетел, чието име не даваше вече ехо на земята. Най-малкото бяха умрели, защото видяха мемориала на това погребално предприятие. Тук лежаха царете, капитаните, войниците и държанките, тъй като намерихме и женски кости, натрупани отделно, някои от тях все още с дълги коси върху черепите. Те показваха къде бедните изплашени жени са се скупчили заедно при последната катастрофа на заколение или глад, жажда и навеян пясък. О, ако тези кости можеха да говорят, каква приказка щеше да бъде тяхната!

Имало е също така градове в тази пустиня, някога оазиси, сега затрупани, освен може би някой задръстен от пясъка извор. Два пъти откривахме основите на такива места — стари стени от глина или камък, яки скелети на древни домове, раздробени от движещите се пясъци, които някога са били сцената на човешки надежди и страхове, там някога юначни мъже са се раждали, любили и умирали, красиви девойки са пристъпвали гордо, палави деца са играели, а доброто и злото са се преборвали във вечно противостоене. Може би някой Йов е живял тук и е написал безсмъртната си жалба или някой цар на Содом е претърпял върховното бедствие. Всичко, което ние, западните ора, научихме при съзерцанието на тези развалини, бе, че светът е много, много стар.

Една вечер срещу чистото небе се появи неясното очертание на извисяващи се скали под формата на конска подкова. Това бяха планините на Мур — на много мили разстояние, но все пак планините на Мур, които съзряхме най-после. На следната утрин започнахме да се спускаме през гориста местност към широка река, навярно приток на Нил, въпреки че по този въпрос нямам сигурна информация. Три дни по-късно стигнахме до бреговете на тази река, следвайки някакъв стар път, като прекарвахме разкошно по целия маршрут, понеже имаше много дивеч, а изобилие ядяха до пръсване. Явно, че бяхме пристигнали навреме, защото планините на Мур бяха скрити от облаци и можехме да видим, че валеше в равнините помежду ни. Дъждовният сезон бе настъпил и ако бяхме закъснели само една седмица, може би щеше да е невъзможно да пресечем пълноводната река. Сега преминахме без трудности през древния брод, като водата не се издигаше над колената на камилите ни.

На отвъдния бряг се посъветвахме, защото сега бяхме навлезли в територията на Фунг и бяхме лице в лице с истинските опасности на пътешествието ни. На около петдесет мили се издигаше крепостта на Мур, но, както обясних на другарите си, въпросът беше как да преминем в безопасност тези петдесет мили. Шадрах бе призован на нашето съвещание и по моя молба изложи фактите.

Отвъд, осведоми ни той, се издига непревземаемото планинско жилище на абати, обаче цялата тази огромна равнина, включена в дъгата на реката, която нарече Ебур, е обитавана от дивото племе Фунг, чийто бойци можеше да се наброят на десетки хиляди и чийто главен град Хармак е построен до каменната скулптура на идола им, също наричан Хармак…

— Хармак… това е Хармахис, богът на зората. Вашите Фунг са имали нещо общо с древните египтяни или и двата народа произлизат от общо потекло — прекъсна го Хигс авторитетно.

— Сигурно, стари приятелю — отговори Орм. — Мисля, че ни каза това преди в Лондон. Но ние ще се занимаем с археологията по-късно, ако оживеем да го сторим. Нека Шадрах продължи своя разказ.

Този град, който имаше почти петдесет хиляди жители, продължи Шадрах, командуваше входа на прохода или пролома, през който трябваше да се доближим до Мур. Вероятно е бил първоначално изграден там за същата цел.

Орм запита, нямаше ли друг път към твърдината; както той разбрал, посланичеството отпътувало, като го спуснали в една пропаст. Шадрах отговори, че това бе вярно, но макар камилите и товарите им да били спуснати по това стръмно място, поради конфигурацията на надвисналите скали щеше да бъде абсолютно невъзможно да ги издигнат, с каквито и да е макари и въжета да разполагаха абати.

Той запита отново, дали нямаше някакъв околен път, дали този кръг от планини няма задна врата. Шадрах отговори, че има такава откъм север, на около седем дни на път. Само че в този сезон на годината тя не може да се достигне, понеже отвъд планините на Мур има голямо езеро, от което изтича реката Ебур в два ръкава, обграждащи цялата равнина на фунг. До това време езерото още е препълнено от дъждовете, падащи по хълмовете на Северна Африка, и пространството между него и областта на Мур ще представлява непроходимо блато. Все още незадоволен, Орм запита, дали ако изоставехме камилите, не бихме могли да се изкачим по пропастта, по която бе слязло посланичеството. Отговорът, потвърден и от мен, бе, че ако приближаването ни се разбереше и ни дадат помощ отгоре, би могло да стане възможно, при условие, че захвърлехме товарите.

— Като се видят товарите и с оглед на целта, за която сме ги докарали дотук, това е изключено — каза Орм. — Следователно кажете ни веднага, Шадрах, как ще си пробием път през фунг до Мур?

— Само по един начин, о, син на Орм, ако по волята Божия го извършим въобще: като се крием през деня и пътуваме през нощта. Съобразно обичая им през този сезон, утре, след залез, фунг провеждат големия си пролетен обред в града на Хармак и призори отиват горе да правят жертвоприношение на своя идол. Но след залез ядат, пият и се веселят, а после им е навик да прибират постовете си, за да участват и те във фестивала. По тази причина аз съгласувах нашия поход така, че да пристигнем през нощта на това пиршество, което познавам по големината на луната. В тъмнината тогава може бе ще успеем да се промъкнем покрай Хармак и при първите утринни лъчи да се намерим при началото на пътя, водещ за Мур. Освен това аз ще дам знак на моя народ абати, че пристигаме, така че да могат да бъдат под ръка за помощ, ако стане нужда.

— Как? — запита Орм.

— Като запаля тръстиките — и той посочи към гъстите маси от суха растителност наоколо, — тъй като уговорих това преди да заминем от Мур. Ако фунг видят това, те само ще помислят, че е работа на някой странстващ рибар.

Орм сви рамене и каза:

— Добре, приятелю Шадрах. Ти познаваш мястото и тези хора, а не аз, така че да направим, както ни казваш. Но веднага ще добавя, че ако онези фунг биха желали да ни убият при възможност, за мен твоят план изглежда много опасен.

— Опасен е — съгласи се той и добави подигравателно: — Обаче аз мисля, че вие, хората от Англия, не сте страхливци.

— Страхливци! Ти, кучи сине! — намеси се Хигс със своя писклив глас. — Как се осмеляваш да ни говориш така? Виждаш ли този мъж тук? — и той посочи към сержант Куик, който стоеше едър и силен и наблюдаваше тази сцена мрачно, като разбираше повечето от казаното. — Е, добре, той е най-простият измежду нас — само слуга (тук сержантът отдаде чест), но аз все пак те уверявам, че има повече храброст в малкия му пръст, отколкото в цялото твое тяло или в това на целия народ абати, доколкото мога да преценя.

При тези думи сержантът отново отдаде чест, като измърмори тихо: „Надявам се, сър. Тъй като съм християнин, надявам се, но докато не дойде до развръзката, човек не може да бъде сигурен.“

— Говориш големи глупости, о, Хигс — отговори Шадрах нахално, защото мисля, че отбелязах, той мразеше професора, който подушваше измамника в него и непрекъснато го изобличаваше с острия си език, — но ако фунг те заловят, тогава ще разберем истината.

— Да му разбия ли главата, сър? — запита Куик с философско спокойствие.

— Мълчи, моля те — прекъсна го Орм. — Имаме достатъчно грижи занапред, за да не си създаваме повече. Ще има време да уредим кавгите си, когато сме преминали през фунг.

Тогава той се обърна към Шадрах и допълни:

— Приятелю, сега не е време за ядовити думи. Ти си водачът на тази група. Води ни, както искаш, само помни, че ако се стигне до битка, по желание на моите приятели аз съм капитанът. Има още едно нещо, което не трябва да забравяш, а именно: накрая ще трябва да отговаряш пред собствената си владетелка, тази, която, от доктора тук разбрах, че се нарича Валда Нагаста, Дете на Царе. Сега — без повече приказки! Ще вървим, както искаш и където искаш. На твоята глава ще падне всичко!

Абати чу и се поклони намръщено. После хвърли пълен с омраза поглед на Хигс, обърна се и отиде да си върши работата.

— По-добре ще е, ако ми разрешите да му разбия главата — говореше на себе си Куик. — Ще му дойде много добре и може да ни спести много грижи, защото, да си кажа правото, хич нямам доверие на този четвърт евреин.

След това той отиде да нагледа камилите и пушките, докато ние, останалите, се оттеглихме в палатките си да поспим, доколкото комарите щяха да ни позволят. Що се отнася до мен, то бе малко, понеже страхът от предстоящите злини тегнеше върху ми. Макар да знаех огромната трудност за влизането в планинската крепост на Мур по какъвто и да е друг начин, както например този, по който го бях напуснал, натоварен сега с дълга редица камили, пушки, муниции и експлозиви, опасявах се от резултата от един опит да се влезе помежду диваците фунг. Освен това си спомних, че Шадрах бе настоял на този път поради някакъв ревнив инат да бъде в опозиция на нас англичаните, които той мразеше в душата си, или заради някаква тъмна и тайна причина. Все пак оставаше фактът, че бяхме в негова власт, а на мен ми бе невъзможно да действам като водач на групата. Ако се опитах да го сторя, без съмнение той и абатите с него щяха да дезертират, като оставят камилите и товарите на нас. И защо да не го сторят — знаеха, че ще бъдат в безопасност, щом ние нямаше да имаме възможност да се оплачем на тяхната владетелка?

Точно когато слънцето залязваше, Куик дойде да ме повика, за да товарим камилите.

— Аз много не харесвам положението ни, докторе — заяви той, докато ми помагаше да опаковам малкото си вещи, защото факт е, че нямам доверие на този човек Шадрах. Другарите му го наричат Котка. Мисля, че това е добро име за него. А и той показа ноктите си точно сега. Истина е, че мрази всички нас и би желал да се върне в Пър или Мър или каквото е името на онова място, след като ни е загубил по пътя. Би трябвало да видите начина, по който погледна професора преди малко. Ох! Бих желал капитанът да ми бе разрешил да му разбия главата. Сигурен съм, че това доста щеше да прочисти атмосферата.

Случи се така, че беше предопределено главата на Шадрах да бъде „разбита“ най-сетне, но от друга ръка. Това стана така. Тръстиките бяха запалени, както Шадрах заяви, че е необходимо да се направи, за да могат постовете на абати върху далечните планини да видят и да съобщят за сигнала, въпреки че в светлината на последващите събития в никакъв случай не съм сигурен, дали този сигнал не бе предназначен и за други очи. После, както бе уговорено, ние тръгнахме, като ги оставихме да горят в широка лента зад нас. Цяла нощ вървяхме при светлината на звездите по разбит и несъмнено античен път.

При първите признаци на утрото ние напуснахме пътя и лагерувахме сред обрасналите руини на запуснат град, построен почти под отвесните скали на Мур. За щастие не бяхме срещнали никого и не бяхме открити. Аз пръв застанах на пост, докато другите отидоха да спят, след като се бяхме нахранили със студено месо, защото не посмяхме да запалим огън.

Когато слънцето се изкачи високо и разпръсна мъглите, видях, че навлизаме в гъсто населена област, която имаше някакъв вид цивилизация. Под нас на не повече от петнадесет-шестнадесет мили и ясно видим през моя бинокъл се белееше огромният град Хармак, който не бях видял през време на предното ми посещение на тази земя, тъй като минах покрай него през нощта.

Това бе град от западно-централни африкански тип с покрити пазари и широки улици, застроени с хиляди бели къщи с плосък покрив. Най-солидните бяха заобиколени с градини. Около него имаше висока и дебела стена, изградена явно от изпечени на слънце тухли. Пред градските порти, каквито можах да видя две, се издигаха квадратни кули, където можеше да се води отбрана. Навсякъде около този град равната и плодородна земя се обработваше. Тъй като бе ранна пролет, царевицата и другите култури вече се оказваха раззеленени от земята. Отвъд този пояс от изорани площи с помощта на бинокъла можах да различа големи чарди от пасящи говеда и коне, размесени с диви животни. Този факт ме увери в истинността на това, което бях чул по време на кратката ми визита в Мур, че фунг имаха малко или нямаха въобще огнестрелни оръжия, тъй като в противен случай антилопите и квагите щяха да се държат на разстояние. Също така надалеч, дори до хоризонта, видях, както ми се стори, други градове и села. Явно това бе твърде многоброен народ, и то такъв, който не можеше да се нарече справедливо дивашки. Не бе чудно, че малкото племе абати се страхуваше от него толкова много, въпреки страшните пропасти, чрез които бе предпазено от неговата омраза.

В около единадесет часа Орм дойде да пази и аз се прибрах, тъй като нямаше какво да отбележа. Скоро заспах въпреки мъчещите ме страхове, които, ако бях по-малко изморен, можеха да ме задържат буден. Защото грижите бяха много.

През идната нощ трябваше да се промъкнем през фунг и преди обяд на другия ден или да сме влезли в Мур, или да не сме влезли, което означаваше… смърт или, което беше по-лошо, пленничество от варвари с последваща екзекуция, вероятно предхождана от мъчение. Разбира се, можеше да пристигнем и без произшествия, като пътуваме с добри водачи през тъмна нощ, защото най-после областта бе голяма, а пътят уединен и малко използван. Така че, ако не срещнехме пост, какъвто ни казаха, че няма да има, малкият ни керван имаше добър шанс да премине незабелязан. Шадрах изглежда мислеше, че ще го направим, но най-лошото бе, че, както и Куик, аз не се доверявах на Шадрах. Даже Македа, Господарката на абати, която наричаха Дете на Царе, имаше съмнения в него или така ми се бе сторило.

Във всеки случай тя ми бе казала, преди да напусна Мур, че го е избрала за тази мисия, защото беше храбър и хитър — един от малкото в народа й, който на младини бе прекосил пустинята и следователно знаеше пътя. „Да, докторе — добави тя многозначително, — наблюдавайте го, защото не е ли наречен Котка? Да, наблюдавайте го, защото, ако не държех жената и децата му като заложници и ако не бях сигурна, че желае да спечели голямата награда в земи, която му обещах, не бих му поверила да ви предвожда.“

Е добре, след много изпитания в компанията му, мнението ми съвпадаше с това на Македа. Същото се отнасяше и за Куик, който бе нелош съдник на хората.

— Погледнете го, докторе — подхвърли той, когато дойде да ми каже, че мога да се прибера, понеже, беше ли негов ред за поста или не, сержантът никога не изглеждаше да не е на служба. — Погледнете го! — И той посочи към Шадрах, който бе седнал под сянката на едно дърво и говореше разгорещено шепнешком на двама от подчинените му с много особена и неприятна усмивка на лице. — Ако Всемогъщият е създал някога нехранимайко, той клечи там. Моето убеждение е, че той искаше да се отърве от нас при зеу, за да може да открадне стоките ни, и аз се съмнявам, че няма да изиграе същия номер отново тази вечер. Даже кучето не може да го понася.

Преди да мога да отговоря, получих потвърждение за последното твърдение, защото големият жълт пес Фараон, който ни намери в пустинята, щом чу гласовете ни, се измъкна от някакъв ъгъл, където се бе скрил, и се приближи към нас, махайки опашката си. Когато мина покрай Шадрах той спря, изръмжа и козината на гърба му се изправи. Тогава онзи хвърли камък към кучето и го удари по крака. В следния миг Фараон, животно с огромна сила, се хвърли върху него и наистина помислих, че се канеше да му изтръгне гърлото. Ех, успяхме да го отдръпнем, преди да нанесе вреда, но лицето на Шадрах, набраздено от пепеляви белези, бе за запомняне. Между ярост и страх то изглеждаше като лицето на дявол.

Но да продължа. След тази работа отидох да спя, като се чудех дали това не бе последната ми почивка на земята и дали след като изтърпях толкова много заради него, ще или не ще имам щастието да видя лицето на сина си отново, ако, разбира се, е още жив отвъд, не повече от дузина мили далеч… или където и да е.

Привечер бях събуден от страхотна врява, в която различавах пискливия глас на Хигс, който произнасяше думи не за повтаряне, лая на Фараон и глухите стенания и проклятия на един абати. Щом изскочих малката палатка, видях чудновата гледка: професорът, захванал главата на Шадрах под лявата си ръка в ключ, както го наричахме в училище, с дясната го удряше по носа и лицето с всички сили, които, трябва да допълня, не бяха малки. Наблизо, държейки Фараон за нашийника, измайсторен за него от кожата на умряла камила, стоеше сержант Куик. На вдървеното му лице се изписваше мрачно задоволство, докато наоколо няколко от водачите абати жестикулираха по своя източен маниер и издаваха гръдни звуци на омраза. Орм отсъстваше, понеже в момента всъщност спеше.

— Какво правите, Хигс? — изкрещях аз.

— Не можете… ли да… видите — заекваше той, като придружаваше всяка дума с удар върху щръкналия нос на нещастния Шадрах. — Удрям зверската глава на твоя приятел. А! Ще хапеш, така ли? Тогава приеми това и… това, и… това. Боже мой, колко са твърди зъбите му. Е добре, мисля, че това му е достатъчно. — И внезапно той пусна абати, който падна на земята окървавен и неприятен за гледане, като остана там да пъшка. Другарите му, като видяха печалното състояние на главатаря си, настъпиха към професора заплашително. Всъщност един от тях извади нож.

— Махни това, синко — процеди ледено сержантът, — или поврага ще пусна кучето на теб. Под ръка ли ти е револверът, докторе?

Явно бе, че ако човекът не разбра от думите на Куик, значението им беше му ясно, защото той прибра ножа си и се дръпна назад при другите. Също и Шадрах стана от земята и отиде при тях. Обаче на разстояние от няколко стъпки той се обърна, облещи се на Хигс през подпухналите си очи и каза:

— Бъди сигурен, проклети Благороднико, че ще запомня това и ще ти заплатя!

В този миг Орм пристигна на местопроизшествието, като се прозяваше:

— Какво по дяволите става тук? — запита той.

— Ще дам пет гроша за пинта изстудена бира — отговори непоследователно Хигс. После изпи канче възтопла вода с кален цвят, дадена му от Куик, и като му върна канчето, каза:

— Благодаря, сержанте. Това е по-хубаво от нищо, а студеното питие е винаги опасно, когато си загрят. Какво става ли? О, нищо особено. Шадрах се опита да отрови Фараон. Това е всичко. Аз го наблюдавах под око и го видях как той докопа бурканчето със стрихнин, оваля в стрихнин парче месо, която той отмъкна, и хвърли това месо на бедното животно. Сграбчих го навреме и го хвърлих през онази стена, където ще го намерите, ако пожелаете да погледнете там. Запитах Шадрах защо направи това. Той отговори: „За да млъкне кучето, докато преминаваме през фунг“, като добави, че то и така е див звяр и е по-добре да го няма, понеже беше се опитало да го ухапе тази сутрин. Тогава загубих търпение и се хвърлих към подлеца. Въпреки че се отказах от боксирането преди двадесет години, много скоро го преодолях, защото, както може да сте забелязали, никой ориенталец не може да се бие с юмруци. Това е всичко. Дай ми още една чаша вода, сержанте.

— Да се надяваме, че това ще е всичко — отговори Орм, като сви рамене. — Да ти кажа право, стари приятелю, щеше да бъде по-умно да се въздържиш от побоя над Шадрах, докато бъдем в безопасност в Мур. Но сега няма смисъл да говорим и сигурно и аз щях да направя същото, ако го бях видял да трови Фараон. — И той потупа по главата голямото куче, което всички ние извънредно много обичахме, макар че всъщност то бе привързано само към Орм, а останалите нас просто търпеше.

— Докторе — продължи той, — може би ще се опитате да закърпите носа на водача ни и да го успокоите. Вие го познавате по-добре, отколкото ние. Дайте му една пушка. Не, не правете това, той би могъл да застреля някого в гърба — случайно, но преднамерено. Обещайте му една пушка, когато пристигнем в Мур. Зная, че той много желае такава, защото го залових, когато се опитваше да открадне карабина от сандъка. Обещайте му каквото и да е при условие, че можете да уредите работата.

Тогава аз отидох, като взех със себе си шише благовоние и малко превързочна мушама. Намерих Шадрах заобиколен от симпатизанти да плаче от ярост за обидата, която каза, че била нанесена на неговата древна и изтъкната раса в лицето на собствената му скромна персона. Направих възможното за него физически и духовно, като изтъкнах, докато мажех с одеколон печално обезобразеното му лице, че си е докарал белята сам, понеже нямаше работа наистина да трови фараон само защото се опитал да го ухапе. Той отговори, че причината да убие кучето била съвсем различна. И ми повтори с големи подробности това, което бе казал вече на професора. И продължи със заплахите си толкова злъчно, та сметнах, че е време за поставя край на цялата работа.

— Виж какво, Шадрах — казах аз. — Ако не се отречеш от тези думи и не се предобриш веднага, ще бъдеш вързан и съден. Може би ще имаме по-голям шанс да минем безопасно през фунг, ако те оставим мъртъв след нас, отколкото да ни придружаваш като наш неприятел.

Като чу това, той напълно промени държането си и каза, че е разбрал колко е грешил. Освен туй, щом като раните му бяха превързани, потърси Хигс, чийто ръка разцелува с многобройни извинения, като се кълнеше, че е забравил всичко и че сърцето му спрямо него бе това като на брат-близнак.

— Много добре, приятелю — отговори Хигс, който никога не държеше зъб някому, — само не се опитвай още веднъж да тровиш фараон и от моя страна ти обещавам да не си припомням тази работа, когато пристигнем в Мур.

— Напълно преобразен характер, нали докторе? — саркастично забеляза Куик, който бе наблюдавал тази назидателна сцена. — Мръсният ориенталски темперамент съвсем изчезна, няма еврейски думи за „око за око“ или „зъб за зъб“, а целува първия, който го удари, в най-добър християнски дух. Все пак аз не бих имал доверие на тази свиня, освен да я ритна в тъмнината — прибави той многозначително.

Глава VI
Как избягахме от Хармак

Накрая съгласувахме следния ред на нашия поход: напред вървеше един водач абати, за когото казваха, че бил запознат с всяка педя от пътя. После следваха Орм и сержант Куик, които водеха камилите, натоварени с експлозива. Тогава идвах аз, за да държа под око тези скъпоценни животни и отговарящите за тях. После вървяха още няколко камили, които носеха нашия багаж, провизиите и разни дреболии. Накрая, в опашката, бяха професорът с Шадрах и двама абати. Трябва да поясня, че Шадрах си бе избрал такова разположение, та ако вървеше пръв след случилото се, всяка грешка или неприятна случка би могла да се припише на неговата злина, докато, ако е отзад, не бе могло да бъде очернен. Като чу това, Хигс, човек с широка душа, настоя да покаже доверието си към Шадрах, като го придружава в ариергарда. Той настояваше толкова буйно и Шадрах изглеждаше толкова поласкан от този знак на доверие, че Орм, станал единствен командир на групата, щом неприятелските действия бяха предстоящи, се съгласи на този план с известно колебание. Мнението му бе, че е най-добре за нас, четиримата англичани, да останем заедно, макар че, каквато и позиция да изберяхме, щеше да ни бъде невъзможно в тъмнината да сме в досег с редицата камили и товарите им, почти толкова важни за нас, както и собственият ни живот. Най-малкото, щом възнамерявахме да ги предадем в Мур, смятахме, че те са важни, защото принцип на англосаксонците е да поставят даже самосъздадена идея за дълг пред личната безопасност и удобство. Право или криво, така бяха установени работите, понеже при такива трудни условия човек може да направи само това, което изглежда най-добро за момента. По-късно критика за случилото се е винаги лесна, както много нещастни командири са разбирали, щом изходът отиде на зле. Обаче при непредвиден случай човек все трябва да реши нещо.

Слънцето залезе и падна тъмнина, започна да вали и духа. Ние тръгнахме доста незабелязано, доколкото можахме да преценим, и пътувахме надолу от обраслия разрушен град. Стигнахме до стария път в пълна тишина, понеже стъпалата на камилите не вдигат шум, и продължихме по него към светлините на Хармак. Когато буреносните облаци се вдигнаха, виждахме от време на време града да блещука пред нас и малко вляво.

През всичките ми дълги странствания не помня по-вълнуващо и по-неприятно пътуване. Мракът бе смекчаван понякога от далечни мълнии и бе като по времето на египетските чуми. Силният дъжд проникваше през отворите на наметките ни от камилска вълна и дъждобраните и ни измокри до кости. Студеният влажен вятър ни изстуди, напълно, както бяхме изтощени от жегата на пустинята. Но тези неудобства, а те бяха достатъчно сериозни, забравихме поради огромното значение на начинанието. Щяхме ли да се промъкнем до Мур? Или като венец на многобройните ни усилия и старания щяхме скоро да загинем на пътя? Това бе въпросът. Мога да уверя читателя, че ние го намирахме много спешен и интересен.

Три часа бяха изминали. Сега стояхме срещу светлините на Хармак и други светлини, които блестяха нагоре по планинската долина вдясно от нас. Засега всичко бе добре, което разбирахме от прошепнатите думи напред и назад по колоната.

Тогава внезапно пред нас блесна светлина, въпреки че засега беше още далеч. След това пристигна прошепнато послание „Спри!“. И ние спряхме. Скоро един от челните водачи се промъкна назад и ни съобщи, че отделение от кавалерия на фунг се бе появило на пътя пред нас. Ние се посъветвахме. Шадрах пристигна от ариергарда и каза, че, ако почакаме малко, те може да си отидат — смяташе, че присъствието им е вероятно случайно и свързано с голямото празненство. Умоляваше ни да стоим тихо. Като не наехме и какво друго да правим, ние чакахме.

Забравих да кажа, че Фараон бе поставен в голяма кошница, за да се избягнат инциденти. Тя бе закрепена от едната страна на камилата на Орм и в нея кучето често пътуваше, когато бе уморено. В нея то лежеше съвсем мирно, докато в един нещастен момент Шадрах не отиде напред, за да говори с капитана. Щом подуши неприятеля си, фараон избухна в яростен лай. След това всичко се обърка. Шадрах хукна към тила. Светлината отпред започна да се движи бързо, като напредваше към нас. Предните камили напуснаха пътя, следвайки водача си по обичая при пътуване в колона.

Скоро, не знам как, Орм и аз се намерихме заедно в тъмнината. Мислехме, че и Хигс е с нас, но грешахме. Чухме викове и странни гласове на език, който не можехме да разберем. При внезапното сияние видяхме няколко неща. Едното от тях бе ездитната камила на професора, която не можеше да се сбърка поради чисто белия си цвят и особения си начин да държи главата си на една страна, да преминава на петдесет ярда между нас и пътя. Върху гърба си носеше човек, който явно не беше професорът. Тогава открихме липсата му и се страхувахме от най-лошото.

— Един Фунг е взел камилата му — казах аз.

— Не — отговори Куик, — Шадрах я е взел. Видях грозната му муцуна срещу светлината.

Другото видение бяха очевидно нашите товарни камили, движещи се бързо настрана от нас, но и извън пътя, зает от отделението ездачи в бели наметала. Орм издаде кратка заповед да следваме камилите, с които можеше да е и професорът. Подчинихме се, но преди да изминем и двадесет ярда по царевичното или някакво друго поле, в което стояхме, чухме отпред гласове, ала не тези на абати. Явно бе, че светкавицата, която ни бе показала Фунг, бе сторила и на непознатите същата услуга и сега те напредваха, за да ни убият или пленят.

Можеше да се направи само едно нещо — да се обърнем и да бягаме. И това направихме, като се насочихме кой знае накъде, но успяхме да се придържаме близо един до друг. Около четвърт час по-късно, точно когато влизахме в горичка от палми или други дървета, скриващи всичко пред нас, светкавица блесна отново, макар и много по-слабо, защото до това време бурята бе преминала над планината Мур, като остави зад себе си само силен дъжд. При светкането аз, като яздех последен и случайно погледнах назад през рамо, видях, че фунг-ездачите бяха на по-малко от петдесет ярда и ни търсеха навсякъде. Редицата им бе проточена на широк фронт. Обаче бях сигурен, че до тогава не ни бяха видели в гъстата сянка на дърветата.

— Продължавайте! — казах аз на другите. — Те ще бъдат тук незабавно.

Чух Куик да добавя:

— Отпусни камилата си на воля, капитане. Тя вижда в тъмнината и може да ни изведе обратно на пътя.

Орм прие предложението, което изглеждаше добро, понеже мракът около нас бе непроницаем. Във всеки случай това даде резултат, защото продължихме с добра бързина. Трите камили вървяха една зад друга най-напред по мека почва, а после по път. Скоро помислих, че дъждът е спрял, понеже за няколко секунди не валеше. Обаче от ехото на камилските стъпки и от възобновяването на дъжда заключих, че сме минали под някаква арка. Продължихме и накрая, даже през дъжда и тъмнината, видях предмети, които приличаха на къщи, макар и без светлини сега в края на нощта. Страхотна мисъл ми дойде: можеше да сме в Хармак! Аз я изказах на глас.

— Много вероятно — прошепна Орм към мене. — Не е изключено тези камили да са отгледани тук и сега се отправят към оборите си. Е добре, може да се направи само едно нещо — да се върви напред.

Така продължихме дълго, сподиряни само от случайното внимание на някое лаещо куче. За щастие фараон в своята кошница не им обърна внимание, негов обичай бе, когато друго го джафкаше, да се преструва на безразличен, докато се доближеше дотолкова, че да се хвърли върху му. Най-после изглежда преминахме под втора арка, след която, на около сто и петдесет ярда, камилите внезапно спряха. Куик слезе и скоро го чух да казва:

— Врата. Мога да почувствам медните орнаменти по нея. Отгоре кула със стена от всяка страна. Изглежда сме в капан. Най-добре е да спрем тук, докато съмне. Нищо друго не може да се направи.

Спряхме, вързахме камилите една за друга, за да не се отдалечат, и се свряхме на завет от дъжда под кулата или каквото би то. За да прекараме времето и се съвземем от замръзването, хапнахме малко консервирана храна и бисквити от торбите на седлата ни и пихме по глътка бренди от манерката на Куик. Това ни сгря донякъде, защото и цяла бутилка не би ни повдигнала настроението. Та Хигс, когото всички обичахме, бе загубен, но жив ли е или мъртъв? Абати също пропаднаха или пък дезертираха и ние, тримата бели хора, очевидно сме навлезли в дивашка крепост, където, щом ни видеха, щяха да ни заловят и изколят като пилци. Действително положението ни не беше радостно.

Смазан от физическо и душевно бездействие, започнах да дремя. Орм замълча, а сержантът, като отбеляза, че няма нужда да се безпокоим (каквото трябваше да стане, щеше да стане), се утешаваше в един ъгъл, като си тананикаше непрекъснато стиха от един химн:

„Има благословен дом отвъд тази страна на печал, където изпитания никога не спохождат и сълзи на скръб не се леят.“

За наше щастие кратко време преди зората „сълзите на скръб“, представлявани от дъжда, престанаха да се леят, небето се проясни и откри звездите. Внезапно небесният свод бе наситен с прекрасна перлена светлина, въпреки че на земята мъглата остана все тъй гъста, та не можехме нищо да видим. После над това море от мъгла се издигна огромното кълбо на слънцето, но все още не виждахме нищо на няколко стъпки встрани.

„Има благословен дом отвън тази страна на печал“ — продължаваше да бръмчи Куик под носа си може би за петдесети път; явно не знаеше друг химн, подходящ да нашите условия. После внезапно възкликна:

— Хей! Ето там стълби. С ваше разрешение ще се изкача по тях, капитане. — И го стори. Минута по-късно чухме гласът му да вика тихо: — Елате тук, господа, погледнете нещо, което си заслужава да се види.

И така ние се запрепъвахме нагоре по стълбите. Както почти очаквах, намерихме се на върха на една от двете кули, изградени над арка. Те бяха част от голямо защитно съоръжение извън южните порти на един град, който не можеше да бъде друг, освен Хармак. Над мъглата се извисяваха могъщите скали на Мур, почти срещу нас, прорязани от дълбока долина. В нея се изливаше слънчевата светлина и откриваше чудесен и впечатляващ предмет, чиято основа бе обградена с вълнисти изпарения. Това бе огромно полегнало животно от черен камък с лъвска глава, коронована с уреуса, завършващ със змия — символ на величеството в древен Египет. Не бе възможно да се каже колко голямо бе това същество при разстояние от почти миля. Но беше явно, че никой друг монолитен паметник, какъвто бяхме някога виждали или слушали за него, би могъл да се доближи до колосалните му размери.

Сравнен с този огромен строеж, прехваленият сфинкс на Гиза наистина изглежда като играчка. Това бе малка скална планина, изваяна от гения и търпеливия труд на някаква отмряла раса мъже, представляваща тялото на чудовище с лъвска глава. Величието и страховитостта му в червената утринна светлина бяха неописуеми. Даже и в нашето отчаяно състояние те ни потиснаха и впечатлиха така, че известно време мълчахме. След това заговорихме всеки по своя маниер:

— Идолът на фунг — казах аз. — Не е чудно, че диваците го вземат за бог.

— Най-големият монолит в целия свят — избъбра Орм. — А Хигс е мъртъв. О, ако той бе доживял да го види, щеше да си отиде щастлив! Бих желал аз да съм загинал. Защо не съм аз? — И той си чупеше ръцете, защото в природата на Оливър Орм беше да мисли за другите преди себе си.

— За това дойдохме да го вдигнем във въздуха — говореше на себе си Куик. — Добре, тези „азурни жилещи пчели“, или както наричат веществото (той говореше за азоимидите), са много активни. Ще трябва обаче страшно разтърсване, ако някога стигнем там. Все пак жалко за стария мърморко, беше хубав по свой начин.

— Слизайте долу! — нареди Орм. — Трябва да открием къде сме. Може би ще успеем в мъглата.

— Един момент — отвърнах аз. — Виждате ли това? — И аз посочих една игловидна скала, пронизваща мъглата на около миля южно от долината на идола и към две мили от мястото, където се намирахме. — Това е Бялата скала. Тя не е бяла всъщност, но лешоядите кацат на нея и я правят да изглежда такава. Никога не съм я виждал преди, минах край нея през нощта, обаче зная, че тя маркира входа на пролома към Мур. Спомняте ли си, Шадрах ни го каза. Ако успеем да стигнем до тази скала, ние имаме шанс да оживеем.

Орм набързо я разгледа и повтори:

— Слизайте! Може да ни видят тук.

Ние се смъкнахме и започнахме изследванията си с трескава бързина. Резултатът бе следният: в арката под кулата бяха вградени две грамадния врати, покрити с медни или бронзови плочи, изковани с чудновати форми на животни и хора. Явно бяха много стари. Тези огромни врати имаха решетки, през които защитниците им можеха да наблюдават или да изстрелват стрели. И което бе по-важно за нас, те нямаха ключалки, а се затваряха само с дебели бронзови болтове и прътове, които можехме да отговорим.

— Да се махаме, преди да се е вдигнала мъглата — каза Орм. — С малко късмет може да стигнем до прохода.

Съгласихме се и аз изтичах към камилите, налягали извън арката. Преди да ги достигна обаче, Куик ме повика обратно.

— Погледни там, докторе! — посочи ми той една от амбразурите.

Надникнах и в гъстата мъгла видях група конници да приближават до портата. Те сигурно бяха ни видели на върха на стената.

— Бяхме глупаци да се изкачим там! — възкликна Орм. Моментално той се дръпна и в последната секунда през дупката, дето преди бе лицето му, проблясна копие и се заби в земята отвъд арката. Чухме и други копия да тракат върху бронзовите плочки на портите.

— Нямаме късмет! — каза Орм. — Свърши! Те искат да нахлуят вътре. Сега мисля, че трябва да се държим храбро. Взехте ли карабините си, сержанте, и ти, докторе? Да? Тогава си изберете по една бойница, целете се и си изпразвайте пачките през тях. Не прахосвайте нито един патрон. За бога, не прахосвайте нито един патрон. Сега: едно, две, три — огън!

И ние стреляхме в гъстата маса мъже, които слязоха от конете и тичаха нагоре към портите, за да ги разбият. При такова разстояние едва ли можехме да пропуснем, а пачките на автоматичните ни пушки съдържаха по пет патрона. Когато димът се разнесе, аз преброих около половин дузина Фунг на земята, докато няколко други, залитайки, бягаха ранени. Също и няколко от хората и конете отвън бяха пронизани от куршумите.

Ефектът на този убийствен залп бе внезапен и забележителен. Колкото и да бяха храбри, фунг съвсем не бяха свикнали с автоматично оръжие. Като живееха напълно изолиран и заобиколени от голяма река, даже и да бяха чували за такива неща, а понякога и да са виждали някой стар мушкет с разширено дуло, достигнал до тях при търговията, те не знаеха нищо за модерните карабини и за тяхната страшна мощ. Следователно не можеше да се винят, ако храбростта им се изпари пред лицето на такава внезапна смърт, сторила им се почти магическа. Във всеки случай те побягнаха неудържимо, като оставиха своите мъртви и ранени на земята.

Тогава отново помислихме за бягство, което може би щеше да се окаже нашето най-умно действие, но се поколебахме, защото не можехме да повярваме, че фунг бяха оставили пътя ни свободен или че не са се отдръпнали малко, за да ни причакат. Докато губехме време в колебание, мъглата силно изтъня, че можехме да видим точното си положение. Пред нас, по посока към града, имаше широко открито пространство, като стените стигаха до тези на самия Хармак. Те образуваха нещо като преддверие на града, поставено да защищава този му вход, през който бяхме яздили в тъмнината, без да знаем къде отиваме.

— Вътрешната порта е отворена — каза Орм, като кимна към огромната врата в далечината страна на квадрата. — Да проверим, дали не можем да я затворим, иначе няма да издържим дълго време тук.

И ние изтичахме напряко към далечната врата, подобна на тази, през която бяхме стреляли, само че по-голяма. Стигнахме безпрепятствено и установихме, че общите усилия на трима ни бяха едва достатъчни да завъртят най-напред едното, после другото крило на вратата и да задвижим различните болтове и прътове в съответните им места. Двама души никога не биха свършили тая работа, но ние в отчаянието си я свършихме. После се оттеглихме към нашата арка и тъй като нищо не се случи, използвахме паузата да пийнем по няколко глътки и да хапнем. Куик забеляза дълбокомъдрено, че е за предпочитане да умрем с пълни, отколкото с празни стомаси.

Докато пресичахме площада, мъглата бързо проредяваше, но щом слънцето се издигна и засмука парите от напоената с дъжд земя, тя отново се сгъсти.

— Сержанте — каза след малко Орм, — тези черни хора сигурно скоро ще ни нападнат. Сега е времето да заложим една мина, докато не могат да видят какво възнамеряваме.

— Аз точно мислех същото, капитане. И колкото по-скоро, толкова по-добре — отговори Куик. — Може би докторът ще попази тук за камилите и ако види някой да си подава главата над стената, може да го поздрави с „Добро утро“. Ние знаем, че той е добър стрелец. — И той потупа карабината ми.

Аз кимнах и двамата заминаха, натоварени с жици и пакети, които приличаха на тенекии за тютюн, по посока на едно каменно възвишение в средата на площада, наподобяващо олтар, обаче аз смятах, че е платформа, от която туземните търговци разпродаваха на търг роби и друга стока. Какво точно направиха двамата там, не зная, защото бях всъщност твърде много ангажиран да наблюдавам стените.

Скоро бдението ми бе възнаградено: над огромния вход насреща, на разстояние около сто и петдесет крачки, се появи някакъв главатар, облечен с бели дрехи и красив тюрбан или цветна шапка. Той дефилираше насам-натам, като размахваше предизвикателно копие и издаваше силни крясъци. Прицелих се внимателно, като дори легнах. Както Куик каза, аз съм добър стрелец с карабина, практикувал съм това изкуство много години. Все пак човек винаги може да пропусне, което не желаех да се получи, макар да нямах лична неприязън към нещастника с прекрасния тюрбан. Сигурен бях, че внезапната и мистериозна смърт на този дивак щеше да произведе страхотен ефект сред неговия народ.

Накрая той спря точно над портата и започна да изпълнява някакъв боен танц, като обръщаше от време на време главата си, за да извика нещо на другите върху далечния край на стената. Това беше моята възможност.

Прицелих се в него грижливо, като че стрелях по мишена за състезателен приз. Мерех малко ниско, в случай, че карабината надхвърля, и плавно натиснах спусъка. Патронът изгърмя, куршумът отлетя по пътя си, а човекът на стената спря да танцува и крещи и застана почти неподвижен. Явно бе чул изстрела или бе почувствувал писъка на куршума, но остана незасегнат. Дръпнах ръкохватката и изхвърлих празната гилза, готов да стрелям отново. Като погледнах нагоре обаче, видях, че е излишно — главатарят на фунг се завъртя на петите си като въртележка. Направи това три или четири пъти с невероятна бързина, после внезапно отметна ръце настрана и се хвърли с главата надолу от стената като гмуркач от трамплин, само че назад, и изчезна. А от далечната страна на тази порта изригна вопъл на ярост и ужас.

След това никакъв фунг не се появи върху стената, така че насочих вниманието си към шпионката на портата зад мен. Видях няколко ездачи да се въртят наоколо на разстояние от четиристотин или петстотин ярда върху скалното възвишение, където нямаше мъгла. Открих огън по тях и при втория изстрел бях толкова щастлив да съборя едного от седлото. Друг от придружаващите го, очевидно храбрец, моментално скочи долу, прехвърли го, жив или мъртъв, върху коня, възседна отново и загалопира нататък, сподирян от останалите и преследван от няколко вероятно безцелни куршума, които изпратих подир него. Сега пътят към прохода на Мур изглеждаше разчистен и аз съжалих, че Орм и Киук не бяха с мен, за да опитаме бягство. Наистина аз обмислях дали да ги доведа или повикам, когато внезапно ги видях да се връщат, като заравяха в движение жици в пясъка. По същото време чух гръмотевични удари, чието значение не можех да сгреша. Явно фунг разбиваха далечните бронзови порти с някакъв таран. Аз изтичах до другарите си и им разказах новините.

— Добре извършено — каза Орм с тих глас. — Сега, сержанте, само свържи тези жици към батерията и внимавай да ги притегнеш здраво. Изпробва я, нали? Докторе, бъдете така добър да освободите портата. Не, не можете сам. Аз ей сега ще ви помогна. Погледнете камилите и им затегнете коланите, тези фунг ще сринат портите след минута и после няма да има време за губене.

— Какво възнамерявате да правите? — запитах аз, докато действах.

— Да им покажа някакъв фойерверк, надявам се. Докарай камилите под арката така, че да не прекъснат жиците с краката си. Така… стойте мирно, ръмжащи говеда! А сега тези прътове. Небеса! Колко са стегнати. Чудя се защо фунг не ги смазват. Едното крило е достатъчно… не се грижи за другото.

Като работехме ожесточено, успяхме да отдръпнем портата и да я отворим. Доколкото можахме да видим, нямаше никой отвън. Подплашени от нашите куршуми или по други техни причини, изглежда, че стражата се беше оттеглила.

— Ще поемем ли риска да яхнем нататък? — предложих аз.

— Не — отговори Орм. — Ако го сторим, даже и да предположим, че никакъв фунг не ни очаква отвън хълма, хората от града скоро ще ни заловят на бързите си коне. Трябва да ги подплашим, преди да побегнем, и тогава тези, които оцелеят, може би ще ни оставят на мира. Сега слушай! Когато дам сигнала, вие двамата отведете камилите навън и ги накарайте да коленичат на около петдесет ярда, не по-близо, защото не зная ефекта от тези нови експлозиви. Може да е по-голям, отколкото предполагам. Аз ще почакам, докато фунг се скупчат върху мината и тогава ще я задействувам, след което се надявам да се присъединя към вас. Ако не успея, карайте с всички сили към Бялата скала и щом стигнете до Мур, предайте моите привети на Детето на Царе или както тя е казва. Кажете й, че съм възпрепятствуван да й служа, но сержант Куик разбира от пикратите, колкото аз. Също така направете да осъдят Шадрах и да го обесят, ако е виновен за смъртта на Хигс.

Бедният стар Хигс! Колко щеше да се радва той на всичко това.

— Моля за извинението ви, капитане — каза Куик, — но аз ще остана с вас. Докторът може да се погрижи за товарните животни.

— Ще бъдеш ли така добър да се подчиниш на заповедите и да се оттеглиш в тила, когато ти се нареди, сержанте? Сега нито дума! Това е необходимо за целите на тази експедиция, която един от нас двамата трябва да доведе до успешен край.

— Тогава, сър — се примоли Куик, — не може ли аз да се заема с батерията?

— Не — отговори той строго. — А! Вратата най-после е повалена. — И посочи орда фунг, на коне и пеша, която се изсипа през портата, където бяха стояли, като крещяха по свой маниер, и продължи: — И така подберете водачите и ги насолете. Искам малко да ги задържа, така че да идват насам на тълпа, а не разпръснати.

Ние взехме автоматичните си пушки и направихме каквото ни бе наредил Орм. Толкова гъста бе човешката маса насреща ни, че ако не улучехме някого, то прострелвахме друг, като убихме и ранихме известен брой от тях. Резултатът от загубата на няколко от главатарите, да не говорим за по-долните чинове, бе точно какъвто го бе предвидил Орм. Бойците фунг, вместо да се хвърлят напред поединично, се пръснаха вляво и вдясно, докато цялата далечна страна на площада бе изпълнена с хиляди от тях, истинско море от хора, върху които мятахме куршуми, както момчета хвърлят камъчета по вълните.

Накрая натискът на тези отзад изблъска предните и цялата ожесточена, разбунена тълпа започна да се излива напред през площада. Множеството бе устремено към унищожение на трима бели хора, въоръжени с тези нови страшни оръжия. Беше много странна и вълнуваща гледка. Никога не бях виждал нещо подобно.

— Сега — каза Орм — престанете да стреляте и направете, каквото ви кажа. Накарайте камилите да коленичат на петдесет ярда извън стените и чакайте, докато узнаете завършека. Ако не се срещнем отново, е добре, сбогом и всичко хубаво!

Тогава ние тръгнахме, като Куик буквално плачеше от срам и ярост.

— Боже мой! — възкликна той. — Боже мой! Като си помисля, че след четири похода Самюел Куик, сержант от инженерните войски и с пет ордена, ще доживее да бъде отпратен с багажа като шкембест капелмайстор и да остави капитана си да се бие с три хиляди негри сам. Докторе, ако той не излезе, направи възможно най-доброто за себе си, защото аз се връщам при него, това е всичко. Ето, това са петдесет крачки. Лягайте, грозни зверове! — И той блъсна своята камила жестоко по главата с приклада на пушката си.

От мястото, където бяхме спрели, можехме да видим през арката в пространството отвъд, до тогава площадът приличаше на неделен митинг в Хайдпарк, изпълнен с хора. Първите им редове вече бяха преминали олтароподобната платформа в центъра му.

— Защо не освобождава тези жилещи пчели? — промърмори Куик. — О, разбирам малката му игра. Погледнете! — И той посочи фигурата на Орм, който бе се изтеглил зад неотворената половина от портата откъм нашата страна и гледаше напрегнато иззад ръба й, като държеше батерията в дясната си ръка. — Той иска да ги докара по-близко, за да направи по-голям улов. Той…

Не чух по-нататък забележките на Куик, защото внезапно нещо като земетресение се появи и цялото небе като че ли се превърна в огромен пламък. Видях известна част от стената на площада да излита навън и нагоре. Видях затворената половина на обкованата с бронз порта да се отделя и да скача игриво към нас, а пред нея фигурата на един човек. След това започнаха да валят най-различни неща, например камъни, никой от които за щастие не ни удари, и други по-неприятни предмети. Странно преживяване е да бъдеш повален назад от мъртъв юмрук, отделен от родното си тяло, и все пак такъв бе случаят с мен, още повече, че юмрукът държеше копие. Камилите се опитаха да станат и побягнат, но бяха флегматични животни, а тъй като нашите бяха на туй отгоре и уморени, ние успяхме да ги успокоим.

Докато така се занимавахме доста автоматически, защото шокът ни бе замаял, фигурата, която бе подмятана пред танцуващата порта, пристигна, като залиташе подобно на пияна. През праха и падащите отпадъци узнахме в нея Оливър Орм. Лицето му бе почерняло, дрехите — полуразкъсани и кръв течеше от главата му под кестенявата коса. Обаче в дясната си ръка той още стискаше малката електрическа батерия и аз разбрах веднага, че няма счупени кости.

— Много успешна мина — каза той глухо. — Боерските мелинитни бомби не могат да се сравняват с тази нова смес. Тръгвайте, преди неприятелят да се е съвзел от сътресението! — И той се качи на камилата си.

След минута се носехме в тръс към Бялата скала, докато градът Хармак зад нас се огласяше от вопли на страх и мъка. Достигнахме върха на възвишението, на което застрелях ездача, и, както очаквах, открих, че фунг бяха поставили усилена стража в низините отвъд, извън обсега на изстрелите ни, за да ни пресекат пътя, ако се опитаме да побегнем. Сега, ужасени от това, което бе станало — за тях свръхестествена катастрофа, те бягаха сами. Забелязах ги да галопират назад вляво и вдясно, колкото бързо можеха да ги отнесат конете им.

Така ние препускахме известно време необезпокоявани, макар и не много бързо заради състоянието на Орм. Когато бяхме преминали около половината разстояние между нас и Бялата скала, аз се огледах и разбрах, че бяхме преследвани от конна група в състав на стотина души, която предполагах да е излязла от някоя друга порта на града.

— Шибайте камилите — извиках на Куик, — или те ще ни достигнат!

Той го направи и ние напредвахме в разбъркан галоп, като ездачите ни доближаваха с всеки миг. Вече помислих, че всичко е свършено, особено когато иззад Бялата скала внезапно се появи втори кавалерийски ескадрон.

— Отрязани! — възкликнах аз.

— Предполагам, сър — отговори Куик, — но тези изглеждат по-различни хора.

Аз ги разгледах и разбрах, че е прав. Бяха съвсем различни хора — пред тях се развяваше знамето на абати, което не можех да сбъркам, бях го разучил като гост на племето: триъгълен зелен плат, изпъстрен със златни еврейски знаци, обграждащи фигурата на Соломон, седнал на трон. Освен това веднага след знамето, всред телохранители, яздеше деликатно оформена жена, облечена в чисто бели дрехи, това бе Детето на Царе — лично!

След две минути бяхме сред тях. Аз спрях камилата си и се огледах, за да видя, че кавалерията на фунг се оттегляше. След събитията от утринта бе явно, че не им бе останала храброст да се бият с превъзхождащи сили.

Жената се приближи до нас.

— Поздравявам те, приятелю — възкликна тя към мен, защото ме позна веднага. — А сега кой е ръководителят измежду вас?

Аз показах раздърпания Орм, който седеше олюляващ се на камилата си с полузатворени очи.

— Благородни господине — обърна се тя към него, — кажи ми, ако можеш, какво стана. Аз съм Македа от абати, която се нарича Детето на Царе. Погледни символа на челото ми и ще разбереш, че говоря истината. — И като отметна булото си, тя откри златната корона, която показваше ранга й.

Глава VII
Барунг

При звука на този нежен глас (изключителната нежност на гласа на Македа беше винаги едно от големите й очарования) Орм отвори очите си и се взря в нея.

— Много чуден сън — чух го да мърмори. — Трябва да има нещо все пак в тази мохамеданска религия. Изключително красива жена и това златно нещо изглежда добре на нейната тъмна коса.

— Какво казва вашият благороден другар? — ме запита Македа.

Най-напред обясних, че той е пострадал от сътресение, а после преведох дума по дума. Тогава Македа се изчерви до прекрасните си виолетови очи и набързо спусна булото си. В объркването, което последва, чух Куик да казва на господаря си:

— Не, не, сър. Тази не е фея. Тя е царица от плът и кръв и най-приятната за гледане, на която съм отправял взора си, въпреки че е еврейка от африканско потекло. Събудете се, капитане, събудете се! Вие сте вече извън онзи адски огън сега. Той погуби фунг, не вас.

Думата фунг като че разтърси Орм.

— Да — каза той, — разбирам. Изпаренията от веществото ме отровиха, но сега ми минава. Адамс, попитайте дамата колко хора има със себе си. Какво казва тя? Около петстотин? Добре, тогава нека атакуват Хармак веднага. Външните и вътрешните порти са рухнали, фунг мислят, че са предизвикали дявола, и ще побягнат. Тя може да им нанесе поражение, от което няма да се възстановят с години, но трябва да се направи това веднага, преди да са се съвзели отново, защото най-после те са повече уплашени, отколкото пострадали.

Македа изслуша неговия съвет внимателно.

— Това ми харесва. То е много добро — каза тя на собствения си древен арабски, когато свърших превеждането. — Но аз трябва да се консултирам със Съвета си. Къде е моят чичо, принцът Джошуа?

— Тук, господарке! — отвърна един глас из тълпата отзад. Из нея скоро излезе на бял кон пълен мъж в доста напреднала средна възраст с червендалесто лице и забележително кръгли, изпъкнали очи. Той бе облечен в обичайните ориенталски дрехи, над които носеше плетена ризница, а на главата си шлем със стоманен наочник. Снаряжението му придаваше общия вид на тлъст кръстоносец от ранния нормански период, без неговия кръст.

— Това ли е Джошуа? — запита Орм, който отново се унесе за малко. — Прилича на натруфен петел, нали? Сержанте, кажи на Джошуа, че стените на Йерихон са паднали, така че няма нужда да надува тръбата си. Сигурен съм според изгледа му, че е истински виртуоз на тръба.

— Какво каза другарят ви? — запита отново Македа. Преведох средната част от забележките на Орм, обаче не и началото или края, но даже и те много я забавляваха, защото тя избухна в смях и каза, като сочеше Хармак, над който все още висеше облак прах:

— Да, да, чичо мой Джошуа. Стените на Йерихон са паднали и въпросът е няма ли да се възползваш от възможността? Тогава след час или два ще бъдем мъртви или, ако бог е с нас, може би ще се освободим от заплахата на фунг за години.

Принц Джошуа се вторачи в нея с големите си изпъкнали очи и отговори с глух, креслив глас:

— Луда ли сте, Дете на Царе? От нас абатите тук има само петстотин човека, а фунг отвъд са десетки хиляди. Ако бихме нападнали, те ще ни погълнат. Могат ли петстотин човека да се противопоставят на десетки хиляди?

— Изглежда, че трима са се противопоставяли тази сутрин и са нанесли известни щети, чичо мой, обаче вярно е, че тези трима са от различна раса от абати — добави тя с горчив сарказъм. После се обърна към тези зад нея и извика: — Кой от моите капитани и от Съвета ще ме придружи, ако аз, която съм само жена, посмея да нападна Хармак?

Тогава тук и там глас отвърна „Аз“ и някоя великолепно облечена фигура пристъпи напред с известно колебание, и това бе всичко.

— Виждате ли, хора от Запад! — каза Македа след малка пауза, като се обърна към нас тримата. — Благодаря ви за великите дела, които сте извършили, и за вашия съвет. Обаче не мога да го приема, защото моите хора не са… войнствени — и тя покри лицето си с ръце.

Тогава се надигна врява сред последователите й, които започнаха да говорят едновременно. Специално Джошуа изтегли голяма сабя и я размаха, като крещеше изброяването на отчаяни дела в младостта си и имената на водачи на фунг, които претендираше да е убил в единични схватки.

— Казах ви, че дебелото псе е първокласен тръбач — подхвърли лениво Орм, докато сержантът възкликваше с израз на дълбоко отвращение:

— Боже мой, каква пасмина! Докторе, ами че те не са способни да разгневят един рефер на лондонското футболно игрище, фараон в своята кошница (където той лаеше пронизително) би направил цялата паплач да побегне и ако той бе навън… олеле! А сега ти, свиня такава — с това се обърна към Джошуа, който размахваше сабята си неприятно близко, — махни си макета, чуваш ли, или ще ти откъсна главата. — При тези думи принцът, който не разбираше думите на Куик, но схвана тяхното значение, направи каквото ми бе наредено и се дръпна назад.

Всъщност точно тогава се появи общо раздвижване нагоре по прохода, в чието широко гърло се разигра цялата тази сцена, защото трима главатари на фунг се появиха в галоп към нас. Единият от тях бе маскиран с кърпа, с изрязани дупки за очите. Толкова всеобщо бе това отстъпление наистина, че ние тримата на нашите камили и Детето на царе на великолепната й кобила се намерихме изоставени.

— Делегация — каза Македа, като разглеждаше приближаващите конници, които носеха със себе си бяло знаме, вързано към острието на копие. — Лекарю, ще дойдете ли вие и вашите приятели с мен да разговаряме с тези пратеници?

И без даже да изчака отговор, тя тръгна напред към равнината и спря на около петдесет ярда, докато ние успеем да обърнем камилите си и да отидем при нея. Когато стигнахме, тримата фунг, напети чернолики мъже, пристигнаха в бесен галоп с насочени към нас копия.

— Стойте спокойно, приятели — каза Македа. — Те не мислят нищо лошо.

Докато тя произнасяше тези думи, фунг дръпнаха конете си на задни крака по арабски маниер, вдигнаха копията и поздравиха. Тогава водачът им, не маскираният човек, а друг, заговори на диалект, който аз, прекарал много години между диваците на пустинята, разбирах достатъчно добре, особено като се има предвид, че основата му бе арабски език.

— О, Валда Нагаста, Дъщеря на Соломона — каза той, — ние сме езиците на султана ни Барунг, Син на Барунг от сто поколения, и изговаряме неговите думи към храбрите бели хора, които са твои гости. Туй казва Барунг. Както и Дебелия, който вече съм пленил, вие бели хора сте герои. Само вие тримата задържахте портата срещу моята армия. С оръжията на белия човек вие ни убивахте отдалеч, тук един и там друг. Накрая с велика магия на гърма, светкавицата и земетресението ни изпращахте с дузини в лоното на нашия бог и разтърсихте стените около нас и от този ад сами избягахте. Сега, о бели хора, това е предложението на Барунг към вас: оставете кучетата абати, маймуните, които бръщолевят и се прикриват, скалните зайци, които търсят безопасност в канарите, и елате при него. Той ще ви даде не само живот, но и всичко, което сърцето ви пожелае — земи, жени и коне. Ще бъдете велики в неговите Съвети и ще живеете весело. Освен това заради вас той ще се постарае да пощади вашия брат Дебелия, чиито очи гледат от черни прозорци, който изригва огън от устата си и хули неприятелите си, както никой мъж не го е правил преди. Да, въпреки че духовниците го осъдиха на пожертвуване при следващото пиршество на Хармак, той ще се постарае да го пощади и може би ще го направи с назначаването му, както Певеца на Египет, за жрец на Хармак и така да го посвети завинаги на бога, с когото наистина той казва, че бил запознат от хиляди години. Това е нашето послание, о бели хора.

Преведох есенцията на тази реч на Орм и Куик. Що се отнася до Македа, от потреперването, разтърсило я при обидите на фунг към племето й, видях, че тя е разбрала всичко, понеже езиците им не се различаваха много. Орм, който по това време бе почти на себе си, отговори:

— Кажи на тези хора да предадат на своя султан, че той е добър старик и че му благодарим много; също съжаляваме, дето бяхме принудени да убием тъй много от тях по начин, който трябва да сметнал за неспортсменски, обаче ние трябваше да го сторим, за да си спасим кожите. Кажи му освен това, че, говорейки лично за себе си, след като изпитах абати отвъд и през пътуването ни, бих желал да приема поканата му. Но макар до сега да не открихме мъже между тях, а само, както казва, маймуни, скални зайци и самохвалковци без боен дух, ние… — и той наведе окървавената си глава пред Македа — намерихме тук една жена с голямо сърце. Ядохме от солта й или сме на път да ядем. За да й служим, пристигнахме от далеч на нейните камили и ако тя благоволи да ни придружи, не можем да я изоставим.

Всичко това аз предадох точно, докато всички и особено Македа слушаха с голямо внимание. Когато те обсъдиха нашите думи, говорителят на пратениците отвърна в смисъл, че мотивите на нашето решение предизвикват пълния им респект и симпатия, особено като се има предвид, че техният народ се съгласява с нашата оценка за характера на предводителката на абати, Дете на Царе. Щом това бе така, те щяха да поправят предложението си, знаейки мнението на техния султан и имайки наистина всички пълномощия.

— Господарке на Мур — продължи той, като се обърна пряко към Македа, — прекрасна дъще на великия бог Хармак и смъртна царице, това, което предложихме на белите хора, предлагаме и на теб. Барунг, нашият султан, ще те направи своя главна съпруга или, ако това не те задоволява, ще се омъжиш за когото пожелаеш. — И може би случайно блуждаещите очи на пратеника се насочиха към Оливър Орм. — Следователно оставете вашите скални зайци, които не смеят да напуснат канарите си, когато само трима пратеници чакат отвън с пръчки — и той хвърли поглед към копието в ръката си — и ела да живееш между мъже. Слушайте, велика господарке. Ние знаем вашия проблем. Твърде много се стараете над безнадеждната задача. Ако не бяхте вие и вашата храброст, Мур щеше да бъде наш преди три години, а той бе наш преди вашето племе да дойде там. Но докато вие не можете да намерите дори стотина бойци да ви помогнат, мислите ли, че мястото е непревземаемо. Може би имате такъв брой и ние не знаем, че те не са тук. Те пазят портите горе. Да, с малобройните ви пленници, чиито сърца са като на техните предци, досега вие се противопоставяхте на цялата мощ на фунг. Когато видяхте, че краят наближава, използувахте вашия женски разум и пратихте за белите хора да дойдат с тяхната магия, като обещахте да им платите с обилно злато от гробниците на вашите стари царе и от скалите на планините.

— Кой ви каза това, о език на Барунг? — запита Македа с нисък глас, като проговори за пръв път. — Човекът от Запад, когото хванахте в плен — този, когото наричате Дебелия ли?

— Не, не, о Валда Нагаста, благородният Черните Прозорци още нищо не ни е споменал, освен различни неща за историята на нашия бог, с когото, както казахме, той изглежда запознат и на когото следователно ние незабавно го посветихме. Обаче има други, които ни съобщават разни неща, защото по време на примирия нашите народи търгуват и страхливците са често шпиони. Например ние научихме, че тези бели хора пристигнаха снощи, макар да не знаехме за тяхната огнена магия. Иначе нямаше да пропуснем камилите — та нали може да има още от нея на тях…

— За ваше успокоение научете, че има… още много — прекъснах го аз.

— А! — отвърна Езика, като клатеше глава със съжаление. — И все пак допуснахте Котката, когото наричате Шадрах, да избяга с камилата на вашия дебел брат. Даже той сам я е дал на него, след като неговата окуцяла. Добре, това е вашият лош късмет и без съмнение Хармак ще ни се сърди днес. Но вашият отговор, о Валда Нагаста, вашият отговор, Розо на Мур?

— Какъв може да е той, о гласове на султана Барунг? — отговори Македа. — Вие знаете, че заради кръвта и клетвата на поста ми съм закълната да защищавам Мур до последния си дъх.

— И ще го сторите — пледираше Езика, — щом го прочистим от маймуни и скални зайци. И скоро бихме го сторили, ако бяхте сред нас. Така ще възвърнем древния си Скален Град, като те поставим пак там за негова Господарка под Барунг и дадем множество поданици, от които да се гордеем.

— Това не може да стане, о Език, защото биха били поклонници на Хармак, а между Йехова, комуто служа, и Хармак има война — отговори тя войнствено.

— Да, благоуханна Пъпка на Розата, има война и трябва да признаем, че първата битка е във вреда на Хармак благодарение на магията на белите хора, и все пак той седи отвън със своята слава, както духовете, служителите му, са го изработили в началото. — И той посочи с копието си към долината на идола. — Знаете нашето предсказание: докато Хармак не се издигне от мястото си и отлети — а където той отиде и фунг трябва да го следват, — до тогава, казвам, ще държим равнините и града с неговото име, с други думи — вечно.

— Вечно е голяма дума, о Уста на Барунг. После тя спря за миг и добави бавно: — Не отхвърчаха ли надалеч някои от портите на Хармак тази сутрин? А какво ще стане, ако и вашият бог би последвал портите си и не се види повече? Или пък какво ще стане, ако земята се отвори и го погълне, така че да слезе до ада, където не можете да го последвате. Или ако планините се срутят и го погребат от погледа ви завинаги, или ако мълниите изригнат и го пръснат на прах?

При тези злокобни думи пратениците потрепераха и лицата им станаха сиви.

— Тогава, о Дете на Царе — отвърна говорителят тържествено, — фунг ще признаят, че вашия бог е по-велик от нашия, чиято слава е отминала.

Така каза той и замълча, като обърна очи към третия пратеник, маскиран с кърпа, с дупки за очите. С бързо движение той свали това було и го хвърли на земята, като откри много благородно лице, не черно като това на поданиците му, а с меден цвят. Той бе на около петдесет години, с дълбоко разположени бляскави очи, извит нос и развята посивяла брада. Златната яка около шията му подсказваше, че рангът му е висок, но забелязахме и второ златно украшение върху челото му, което ни свидетелствуваше, че той е върховен. Защото това украшение не бе друго, а символът на величеството, носено някога от древните фараони на Египет — двойната змия на уресуса, наклонена напред, като че за нападение, каквато бяхме видели върху челото на сфинкса с лъскава глава на Хармак.

Щом той се откри, двамата му придружители скочиха на земята и се проснаха пред него с викове: „Барунг! Барунг!“, докато ние и тримата англичани козирувахме, вероятно несъзнателно, и даже Детето на Царе склони глава. Султанът прие поздравите ни, като издигна копието си.

После проговори с мрачен отмерен глас:

— Валда Нагаста и вие бели хора, синове на велики бащи! Изслушах разговора между вас и моите слуги. Потвърждавам техните слова и добавям към тях: съжалявам, че моите военачалници се опитаха да ви убият миналата нощ. Отправях молитва към моя бог, иначе това нямаше да стане. Добре ми е отплатено за това деяние, тъй като една армия не бива да воюва срещу четирима мъже, даже и ако чрез тайна сила четири мъже могат да победят една армия. Умолявам ви и вас също, о Розо на Мур, да приемете моето приятелство, иначе след кратко време вие скоро ще бъдете мъртви и вашата мъдрост ще загине с вас, защото се уморих от тази малка война срещу шепа хора, които презирам. О, Валда Нагаста! Изрекохте заплахи срещу величеството на Хармак, но той е твърде силен за вас, нито пък могъществото, което може да изхвърли няколко тухли и да пръсне костите на хора, може да го преодолее. Той е оформен от сърцето на планина и държи духа на вечността. Тъй мисля поне аз, но даже и да е предречено другояче, какво ще ви помогне това? Ако е волята на бога да ни напусне заради греховете ни, фунг все пак ще останат да отмъстят за него, преди да го последват. Тогава се кълна пред вас в моето величество и в костите на предците ми, които стоят в пещерите на Мур, че ще пощадя само един от евреите абати — вас, о Дете на Царе — заради благородното ви сърце, и тримата бели хора, вашите гости, ако преживеят битката — заради тяхната храброст и мъдрост. Що се отнася до брат им, Черните прозорци, когото плених, той трябва да бъде пожертвуван на бога, защото съм се заклел в това, освен ако се предадете. В такъв случай ще се помоля за неговия живот на бога, но не зная с какъв резултат. Следователно предайте се и аз даже няма да избия абати. Те ще живеят и ще слугуват на фунг като роби и ще се грижат за славата на Хармак.

— Това може да стане, а може и да не стане! — отговори Македа, като удари по върха на седлото си с малкия си юмрук. — Ще извърши ли Йехова, когото Соломон, моят баща, боготвореше, Йехова на всички поколения, преклонение пред един идол, оформен от ръцете, които той създаде? Моите хора са изхабени. Те забравиха своята вяра и се отклониха от нея, както стори Израел в пустинята. Зная това. Може дори да се случи да е дошло времето за тях да загинат, защото не са вече бойци като някога. Добре, ако е така, нека да умрат свободни, а не като роби. Най-малкото аз, в която тече най-добрата им кръв, не търся твоята милост, о Барунг. Няма да стана играчка в твоя дом, в най-лошия случай, мога да умра, след като съм изпълнила дълга си към моя бог и към тези, които ме Отгледаха. Така ти отговарям като Дете на много Царе. И все пак като жена — добави тя с по-нежен глас, — аз ти благодаря за твоята учтивост. Когато бъда убита, Барунг, ако ми е съдено това, помисли с добро за мен като за тази, която направи всичко възможно срещу огромното превъзходство. — И гласът й се пречупи.

— Това винаги ще направя — отвърна той сериозно. — Свърши ли всичко?

— Не съвсем — отговори тя. — Тези западни повелители давам на вас. Освобождавам ги от тяхното обещание. Защо трябва да загинат за една загубена кауза? Ако те предоставят своята мъдрост на вас — да я използвате срещу мен, изпълнете обещанието си да им запазите живота, а може и на техния брат, вашия пленник. Има и един ваш роб също така. Говорихте за него вие или вашите слуги — Певеца от Египет е името му. Един от тях го познавал като дете. Вероятно няма да откажете свободата и на този човек. — Тя поспря, но Барунг не отговори. — Идете, приятели мои — продължи тя, като се обърна към нас. — Благодаря ви за вашето дълго и трудно пътуване към мен и за удара, който нанесохте заради мен. В отплата ще ви изпратя подарък в злато. Султанът ще се погрижи да стигне безопасно до вашите ръце. Благодаря ви. Бих желала да познавам повече от вас, но може би ще се срещнем отново на война. Сбогом!

Тя спря и аз можах да видя, че ни наблюдава напрегнато през тънкото си було. Султанът също ни наблюдаваше с преценяващ поглед, като гладеше дългата си брада, защото явно тази игра го интересуваше и се чудеше как щеше да завърши.

— Това няма да стане — каза Орм, когато разбра работата. — Хигс никога няма да ни прости, ако се унизим само заради слабия шанс да го спасим от пожертвуване. Той е твърде праволинеен в големите работи. Разбира се, докторе — добави той прекъснато, — вие имате собствени интереси и трябва да решите за себе си. Аз мисля, че мога да говоря и за сержанта.

— Аз реших — отговорих. — Надявам се, че и синът ми никога не би ми простил. Но ако стане другояче, да става каквото ще. Също така и Барунг не даде никакви обещания за него.

— Кажи му тогава — заяви Орм. — Главата ужасно ме боли и искам да си легна — на земята или под нея.

Съобщих нашето решение на султана, макар че, да си кажа право, се чувствувах като човек с нож в сърцето. Защото бе горчиво да достигнеш толкова близо до многогодишното си желание, до любовта на живота и после да изгубиш всякаква надежда, само заради дълга към предводителката на глутница изтощени псета, на която се бе случило да даде обещание, за да достигне точно такава цел. Ако можехме да се предадем с чест, най-малкото щях да видя сина си, когото сега можеше и никога да не видя. Обаче едно нещо добавих по моментно хрумване, а именно: молбата султанът да разкаже на професора всяка дума, която бе изречена тук, та каквото и да му се случи, да можеше той да знае точното положение.

— Кълна се в Хармак — каза Барунг, когато чу всичко. — Колкото щях да бъда разочарован във вас, ако бяхте отговорили по друг начин, след като една жена ви посочи пътя. Слушал съм за вас англичаните преди — араби и търговци са ми разказвали. Например имаше един, който умря при защитата на един град срещу поклонник на пророка там долу при Хартум на Нил. Голяма смърт, казваха ми, велика смърт, за която вашият народ отмъсти по-късно. Аз не повярвах напълно на тази история и желаех да отсъдя за нея от вас. Отсъдих, бели повелители, отсъдих и съм сигурен, че вашият дебел брат, Черните прозорци, ще бъде горд с вас, даже и в челюстите на лъва. Не се страхувайте, той ще чуе всяка дума. Певецът на Египет, който изглежда, че може да говори на езика му, ще му разкаже историята и ще направи песен от нея, която да се пее върху вашите почетни гробове. А сега сбогом! Дано ми се удаде случаят да кръстосам сабя с един от вас, преди всичко да свърши. Това няма да стане още, защото имате нужда от почивка, особено онзи висок божи син, който е ранен. — И той посочи Орм. — Дете на Царе със сърце на царе, позволи ми да целуна ръката ти и да те отведа обратно при твоя народ, за който бих желал да е по-достоен за теб. А, да! Бих искал да бяхме твоя народ.

Македа протегна ръката си и като я взе, султанът едва докосна пръстите й с устните си. После, като още ги държеше, тръгна с нея към прохода. Когато се приближихме до входа му, където абати се бяха скупчили и наблюдаваха нашето съвещание, чух ги да мърморят: „Султанът, самият султан!“ и видях принц Джошуа да прошепва няколко забързани думи на офицерите около него.

— Внимавайте, докторе — каза Куик на ухото ми. — Ако не се лъжа, тази свиня ще изиграе някакъв номер.

Едва бе изказал тези думи, когато с войнствени крясъци и с извадени саби Джошуа и група от придружителите му галопираха напред и обградиха нашата малка група.

— Предай се сега, Барунг! — изрева Джошуа. — Предай се, или умри!

Султанът се взря в него изненадан, а после отговори:

— Ако имах някакво оръжие (той бе захвърлил копието си, когато взе Македа за ръка), сигурно един от вас щеше да умре, о Прасе в човешки дрехи! — После той се обърна към Македа и добави: — Дете на Царе, знаех, че този ваш народ е страхлив и предателски, но така ли ги търпите да се отнасят с посланици под знамето на мира.

— Не е така, не е така! — извика тя. — Чичо мой Джошуа, вие ме безчестите. Нанасяте срам, презрение и укор на нашия народ. Отстъпете султанът на Фунг да си отиде свободно.

Обаче те не поискаха. Цената бе твърде висока, за да се изостави леко.

Ние се спогледахме.

— Това съвсем не е по правилата — каза Орм. — Ако те го заловят, ще бъдем дамгосани с тяхното извънредно черно петно. Бутнете камилата си отпред, сержанте, и ако този нещастник Джошуа опита някакви номера, забийте един куршум в него.

Куик не се нуждаеше от второ подканяне. Той сръга ребрата на камилата си с приклада на пушката и се отправи пряко към Джошуа с вик:

— Махни се от светлината, Свиньо! — В резултат на това конят на принца се подплаши и се изправи на задни крака толкова високо, че ездачът му се плъзна през опашката и тупна на земята. Това бе жалка гледка при неговите великолепни дрехи и оръжие.

Като се възползвахме от объркването, което се получи, ние обградихме султана и го съпроводихме извън тълпата обратно до придружителите му, които, като видяха, че нещо не е наред, галопираха насреща ни.

— Аз съм ваш длъжник — каза Барунг, — но, о бели хора, направете за мен още нещо: върнете се, умолявам ви, при това прасе в ризница и му кажете, че Барунг султанът на фунг, е разбрал от поведението му, че желае да го предизвика в единична схватка и като го вижда напълно въоръжен, го чака тук, и то сега.

Аз отидох веднага с посланието. Обаче Джошуа бе твърде хитър, за да бъде въвлечен в подобна опасна авантюра. Нищо, отвърна той, не би му доставило по-голямо удоволствие, отколкото да отсече главата на този кучешки благороден шейх. Но за нещастие по вина на един от нас чужденците той бе хвърлен от коня си и наранил гърба си. Така че едва можел да стои, а още по-малко да се бие на дуел. Аз се завърнах с този отговор, на който Барунг само се усмихна и не каза нищо. Свали от врата си една златна верижка и я предложи на Куик, който, както се изрази той, бе принудил принц Джошуа да покаже ездитно майсторство, ако не своята храброст. После ни се поклони, на всеки поотделно, и преди абати да се решат да го последват или не, загалопира с придружителите си към Хармак.

Това беше нашето представяне на Барунг, султанът на фунг, варварин с много достойнства, между които храброст, щедрост и разбиране на тези качества даже у неприятеля. Достойнства, усилени навярно от кръвта на майка му, за която ми казваха, че била арабка от благородно потекло, пленена от фунг във война и дадена за жена на бащата на Барунг.

Глава VIII
Сянката на съдбата

Ездата ни от равнините нагоре по прохода, до високото плато на Мур, беше дълга и доста интересна. Съмнявам се дали в целия свят има друг дом за мъже по-солидно защитен от природата. Изглеждаше, че пътят, по който се изкачвахме, е бил най-напред изсечен не от човешки ръце, а от действието на първични порои, които може би са се изливали от огромното езеро, без съмнение някога изпълвало цялото пространство в кръга от планини. Обаче днес това е средноголяма водна площ — около двадесет мили дълга и десет широка. Както и да е било, старите обитатели са го обработили и следите от сечивата им можеше да се забележат върху скалата.

През първите една-две мили пътят е широк и изкачването е толкова леко, че конят ми можеше да галопира през онази ужасна нощ, когато видях лицето на сина си й случаят, или по-скоро провидението, ми даде възможност да избягам от фунг. Но от мястото, където лъвовете повалиха бедното животно, характерът му се промени. На места той е толкова тесен, че пътниците трябва да напредват в единична верига между скални стени с височина стотици стъпки. Там небето изглежда като синя панделка и даже по пладне пътят отдолу е потопен в мрак. На други места наклонът е толкова стръмен, че товарни животни едва можеха да се задържат. Действително скоро бяхме принудени да се прехвърлим от камилите на коне, свикнали на скалите. На други места пътят следваше ръба на зееща пропаст, тежко място за яздене, или завиваше край прави ъгли, където половин дузина мъже можеха да удържат цяла армия. На два пъти преминаваше през тунели, но дали бяха естествени, не зная.

Освен всичките тези препятствия срещу един нашественик имаше на интервали здрави порти, съчетани с кули, където стражи пазеха ден и нощ, и ями или сухи окопи пред тях, които можеха да се прекосят само с подвижни постове. По такъв начин читателят лесно ще разбере как, въпреки страхливостта на абати, вековният стремеж на фунг да превземат отново древната твърдина не бе увенчан с успех, докато в началото, поне така се разказва, са го овладели с една ориенталска хитрост. Тук трябва да добавя, че съществуват още два пътя към равнините — този, по който камилите бяха спуснати, когато тръгнах в моето посланичество за Египет, и друг, на север, където лежат големите блата. И двата тези пътя обаче са еднакво непроходими, във всеки случай за неприятел, атакуващ отдолу.

Трябва да сме изглеждали странна кавалкада, докато пълзяхме нагоре по този ужасен достъп. Отпред вървяха група благородници абати на коне, образувайки дълга лента от цветове и блестяща стомана. След тях идваха две роти пешаци, въоръжени с копия, в средата на които яздеха Детето на Царе, няколко от придворните и главните й офицери, следвахме ние, може би, както предполагаше Куик, за осуетяване евентуално бягство на пехотата в случай на изненада. В ариергард се движеха още кавалеристи със задължение да проверяват за преследвачи.

Не може да се каже, че ние, които заемахме центъра на движението, бяхме весела група. Орм, въпреки стоицизма си досега, явно беше много зле от шока на експлозията, че трябваше да го следят хора отстрани да не падне от седлото. Освен това бе дълбоко покрусен, че бяхме принудени да изоставим Хигс на вероятно жестока смърт. Още по-лош беше моят случай, бях оставил не само приятеля си, но и сина си в ръцете на дивите неверници.

Лицето на Македа не се виждаше от тънкото було, но имаше нещо в нейното Държане, което подсказваше, че изживява срам и отчаяние. Свеждането на главата й сочеше това. Мисля също така, че бе загрижена за Орм, понеже се обърна няколко пъти, като че да провери състоянието му. Сигурен бях, че е и възмутена от Джошуа и другите й офицери, защото при опит за разговор от тяхна страна не им обръщаше и най-малкото внимание. Колкото до принца, настроението му изглеждаше много понизено, въпреки че видимо бе преодолял болките от нараняването на гърба си, защото при една трудна отсечка от пътя слезе от коня и потича достатъчно активно. Във всеки случай, когато подчинените му се обръщаха към него, той само измърморваше някакви проклятия, а отношението му към нас, особено към Куик, не бе никак дружелюбно. И ако погледите можеха да убиват, сигурен съм, че трябваше да сме мъртви, преди да стигнем Портата на Мур.

Тази, така наречена порта, беше горното гърло на прохода, от където за пръв път видяхме да се простира огромно поле, обрамчено с планини. Това бе прекрасна гледка на слънчевата светлина. Почти в нашите крака, полускрит от палми и други дървета, лежеше самият град с плоски покриви на големи къщи, тъй като всяка изглеждаше да е строена в градина, без притискащи крепостни стени и други отбранителни съоръжения. Отвъд града, на север, се простираше лек наклон към далечните брегове на огромно езеро с обработени наоколо полета и вили между тях, а тук-таме — и селца.

Каквито и да бяха недостатъците на абати, явно бе, че са изкусни чифликчии, както прочутите си прародители, обитаващи нявга Юдея. Колкото и да беше се отдалечил във времето, евреинът се трудеше на почвата и тук, където много от неговите характерности се бяха изпарили под натиска на условията — особено свирепата храброст, която Титус познаваше — този вкус към земеделието оставаше у него по традиция.

Действително, като нямаха друг излаз на енергията си и с кого да търгуват, интересите на абати бяха концентрирани към земята. За и от нея те живееха и умираха. И тъй като количеството й се ограничаваше от планинската стена, този, който имаше най-много, бе велик измежду тях, този, който имаше малко, бе дребен, а този който нямаше нищо, бе практически роб. Техният закон бе преди всичко закон за земята. Техните амбиции, престъпления, всичко се свързваше със земята. От нея те съществуваха и ставаха богати, някои — с помощта на размяната. Те нямаха парични знаци, за пари се използуваха мерките от жито или друга продукция, коне, камили или техните еквиваленти в земя и така нататък.

И все пак странно бе наистина, че тяхната страна беше най-богатата на злато и други благородни метали от тези, за които бях слушал даже и в Африка. Според Хигс древните египтяни извличали сурово злато от нея на стойност милион фунта всяка година. Това-наистина мога да повярвам, защото сам видях античните мини, които се разработваха в повечето случаи като открити кариери по склоновете. И все пак за тези претендентевреи това злато нямаше особено значение. Представете си! Както се изразяваше Куик, толкова объркано положение на нещата бе достатъчно да накара християнин да почувствува тръпки и да си легне с мисълта, че краят на света е настъпил.

Но да се върнем към принц Джошуа, който изглеждаше да е най-висшият началник на армията. С някаква явно обичайна фраза той призова стражите на последните порти да бдят храбро и, ако стане нужда, да се разправят с неверниците, както някой си се е справил с Ог, Цар на Башан, и с други нещастници от различната вяра. В отговор получи усърдните им поздравления за избавлението му от страхотните опасности на нашето пътуване. Като завършиха тези формалности, изоставихме желязната бойна дисциплина и се спуснахме като радостна тълпа, или по-точно абати сториха това, за да се насладим на прелестите на мира. Действително никои победители, които се завръщат от най-отчаяно приключение, не можеха да бъдат поздравени по-топло. Щом като влязохме в покрайнините на града, жени, някои много красиви, изтичаха напред и прегърнаха своите господари или любими, като издигаха бебетата си за целувка. Малко по-нататък се появиха деца, които хвърляха рози и нарови цветя пред триумфалните им крака. И всичкото това, защото храбри мъже бяха яздили до дъното на прохода и обратно!

— Небеса, докторе! — възкликна присмехулният Куик, като забеляза тези демонстрации. — Небеса! Та какъв герой съм аз, щом като след завръщането ми от войната с тези бури, след като бях смятан за убит на Спион-Скоп и споменат в едно комюнике — да, споменат в комюнике на най-прочутия ас-генерал, пристигнах с куршум в дробовете в моето село и никой не ми обърна внимание, въпреки че бях писал на селския свещеник, между впрочем мой зет, с кой влак пътувам. Уверявам те, докторе, никой даже не ме почерпи чаша бира, да не говорим за вино. — И той посочи една жена, която предлагаше това питие на някого, на когото се възхищаваше.

— А колкото до сключване на ръце около шията и целуване — и той показа друг епизод, — моята стара майка само каза, че се „надявала да съм привършил със забавленията из чужбински места (както наричаха войниклъка), да се завърна у дома и да заживея почтено, по-добре късно, отколкото никога.“. Е добре, докторе, условията променят случаите или пък кръвта го прави, което е едно и също. Аз и не очаквах друго, както например и нашият капитан, който е извършил много повече. Но ми прилошава от тези абати и бих желал да съм далеч от тях. Старият Барунг е човек за мен.

Като минавахме по главната улица на този очарователен град Мур, придружени от радостните демонстранти, стигнахме най-после до централния площад — голямо, открито пространство, където в благоприятния климат растяха разкошни дървета и цветя. В началото на площада се издигаше дълга ниска сграда с белосани стени и позлатени кубета, а отзад се извишаваше близък склон, обграден с двойни стени и наводнен помежду им с ров, изкопан за целите на отбраната.

Това беше дворецът, в който при предишната ми визита бях влизал веднъж или дваж за формална аудиенция от Детето на Царе. Около останалата част на площада, всяка разположена в собствена градина, бяха къщите на великите сановници и благородници, а на западния край, между други обществени сгради, имаше синагога или храм, копие изглежда на построения от Соломон в Йерусалим, само че с по-малки размери. При входа на двореца се спряхме и Джошуа тръгна напред, за да запита намръщено Македа дали трябва Да отведе „езичниците“ (това бе учтивия му епитет за нас) в жилището за поклонници в западния град.

— Не, чичо мой — отговори тя. — Тези чуждестранни повелители ще бъдат настанени в крилото за гости на двореца.

— В крилото за гости на двореца ли? Това е необичайно — изкряка Джошуа, като се наду като огромен пуяк. — Спомнете си, племеннице, че все още сте неомъжена. Аз още не обитавам двореца, за да ви защитавам.

— Това открих в равнината отвъд — отговори тя, — и все пак съумях да се защитя. Но без повече приказки, моля ви. Мисля, че е необходимо тези мои гости да бъдат там, където са вече техните стоки — в най-безопасното място на Мур. Вие, чичо мой, както ни казахте, сте зле наранен, затова бяхте възпрепятствуван да приемете предизвикателството на султана на фунг. Идете си тогава да си починете. Аз ще ви изпратя дворцовия лекар незабавно. Лека нощ, чичо! Когато се възстановите, ще се срещнем отново, защото имаме много неща да обсъдим. Не, не, много сте любезен, но няма да ви задържам нито минута повече! Потърсете леглото си, чичо мой, и не забравяйте да благодарите на бога за отърваването ви от многобройните опасности.

При тази учтива подигравка Джошуа почервеня от ярост като пуяк. Преди да успее да отговори обаче, Македа изчезна под свода, така че му остана единствено да ни проклина, особено Куик, който бе предизвикал злополучното му падане от коня. За нещастие сержантът разбираше достатъчно арабски, за да схване смисъла на забележките му, които го възмутиха и той процеди:

— Замълчи, Свиньо, и запази очите си, където природата ги е поставила, или ще изпаднат!

— Какво каза неверникът? — се забърка Джошуа, на което Орм, съвземайки се от един пристъп на летаргията си, отговори на арабски:

— Той ви моли, о принце на принцовете, да си затворите благородната уста и да запазите благовъзпитаните си очи в орбитите им, за да не ги загубите. — При тези думи слушателите наоколо избухнаха в хомеричен смях, защото изкупителна черта на абати бе, че имаха чувство за хумор.

След това не зная точно какво стана, Орм показа признаци на припадък и аз трябваше да се погрижа за него. Когато се огледах отново, портите бяха затворени и няколко, ярко облечени прислужници ни отвеждаха към крилото за гости на двореца. Показаха ни нашите стаи — хладни и просторни зали, украсени с гледжосани плочки с чудновато оцветяване й красиви орнаменти, със семпли мебели от оцветено дърво. Това крило за гости съставяше самостоятелна сграда със собствен вход и нямаше коридор или друга връзка с главното здание. Пред него имаше малка градина, а отзад — двор с постройки, в които ни осведомиха, че са приютени нашите камили. До това време не забелязахме друго, падаше нощ, а бяхме твърде изтощени, за да извършим други наблюдения.

Освен това Орм беше отчайващо зле, толкова зле, че едва можеше да ходи, като се опираше на раменете ни. Все пак не се успокои, докато не се увери, че складовете ни са в безопасност. Преди да можем да го убедим да си легне, той настоя да го подкрепим до едно подземие с обковани с мед врата, което офицерите отвориха, за да покажат пакетите взрив, свалени от нашите камили.

— Пребройте ги, сержанте! — нареди той и Куик се подчини.

При светлината на една лампа, държана при отворената врата от офицера, той провери опаковките и доложи:

— Всичко е точно, сър!

— Много добре, сержанте. Заключи вратата и вземи ключовете!

А когато офицерът се възпротиви да ги даде, той се нахвърли върху него така яростно, че онзи ги предаде и като вдигна рамене, си отиде навярно да докладва на началниците си.

Едва тогава сложихме Орм в леглото. Той се оплакваше от непоносимо главоболие и не желаеше да вземе нищо друго освен малко мляко и вода. Прегледах го и като установих, че няма дълбоки наранявания, дадох му силно приспивателно от малката ми пътна медицинска чанта. За голямо наше облекчение това му подействува и след двадесетина минути изпадна почти в безсъзнание, от което не се пробуди много часове. Куик и аз се измихме, хапнахме малко от храната, която бяхме донесли със себе си, и след това на смени бдяхме над капитана през цялата нощ.

Когато бях на пост в около шест часа сутринта, той се събуди и поиска да пие. Дадох му. След това започна да бълнува и когато премерих температурата му, установих, че има силна треска. Накрая той отново заспа, като се събуждаше от време на време и искаше още вода.

Два пъти през нощта и рано сутринта Македа изпращаше хора да се осведомят за състоянието му и очевидно не бе доволна от отговорите, защото към десет часа пристигна лично, придружена от две придворни дами и дългобрад лекар старец — придворния лекар, както разбрах.

— Мога ли да го видя? — попита тя загрижено. Отговорих утвърдително с молба да бъдат съвсем тихи. Тогава ги заведох в затъмнената стая, където Куик стоеше като статуя до леглото. Той прие присъствието им само с мълчалив поздрав. Македа се взря в пламналото лице на капитана и в почерненото му чело, ударено от газовете на експлозията. Докато го гледаше, забелязах, че красивите й теменужни очи се замъглиха със сълзи. После тя рязко се обърна и напусна болничната стая. Пред вратата махна на придружителите да се отстранят и ме запита шепнешком:

— Ще оживее ли?

— Не зная — отговорих неопределено, защото смятах за най-правилно да научи истината. — Ако страда само от шок, преумора и треска, смятам да се съвземе, но ако експлозията или ударът по главата му се причинили спукване на черепа или мозъчно сътресение, тогава…

— Спасете го! — прошепна тя. — Ще ви дам всичко, което аз… не, извинете ме. Каква нужда има да ви изкушавам вас, неговият приятел, с награда? Само, моля, спасете го, спасете го!

— Ще направя, каквото мога, господарке, но изходът е в други ръце — отговорих аз и точно тогава нейните придружителки се приближиха и сложиха край на разговора.

До ден днешен споменът за този равин, дворцовия лекар, ми действува като кошмар, защото от всички медици-глупаци, които някога съм срещал, той бе най-яркият. Той ме преследваше навсякъде, като ми препоръчваше лечения, абсурдни даже и за средните векове. Най-малко вредното от тях, спомням си, бе главата на бедния Орм да бъде напластена със смес от масло и от костите на мъртвородено дете и да му се дава да пие някаква отвратителна отвара, специално благословена от свещениците. Имаше и други подобни „лекарства“, които сигурно щяха да го убият за половин час. Ех, отървах се най-после от него за момента и се върнах към моето бдение. Това бе тъжна работа, защото моите знания не можеха да ми определят, дали пациентът ми щеше да живее или да умре. В днешно време младите хора биха могли да знаят или да кажат, че знаят, но трябва да се помни, че като лекар бях напълно изостанал. А как можеше да бъде иначе, като бях прекарал най-хубавите години на живота си в пустинята, без да вървя в крак с медицинската практика.

Три дни изминаха на лекарските ми терзания и те бяха твърде безпокойни дни. Макар да не го съобщавах на никого, допусках, че болният има някаква вътрешна повреда на черепа и щеше да умре или в най-добрия случай — да се парализира. Обаче Куик беше на друго мнение. Той каза, че е виждал двама души в такова състояние, причинено от избухването на големи бомби. И двамата се били възстановили, въпреки че единият станал… идиот. Но Македа първа ми даде някаква надежда. На третата вечер та дойде и седна до Орм, а прислужниците й застанаха на известно разстояние. Когато тя го напусна, имаше нов изглед на лицето й, много щастлив изглед, който ме Накара да я запитам какво се е случило.

— О! Той ще живее! — отвърна Македа. Запитах я какво я кара да мисли така.

— Това — отвърна тя, като се изчерви, — че той внезапно погледна нагоре и на моя собствен език ме попита какъв е цветът на очите ми. Отговорих, че зависи от светлината.

— Съвсем не — каза той. — Те са винаги ви-о-ле-то-ви. Сега, лекарю Адамс, кажете ми какъв е този цвят виолетов?

— Това е цветът на малко диво цвете, което вирее на Запад през пролетта, о Македа — много красиво и благоуханно цвете, тъмносиньо като твоите очи.

— Наистина, лекарю — каза тя. — Добре, аз не познавам това цвете, но какво от туй? Вашият приятел ще живее и ще бъде с разум. Умиращ човек не се вълнува от цвета на очите на една жена, а лудият не определя този цвят правилно.

— Радваш ли се, о Дете на Царе?

— Разбира се — отговори тя, — като се има предвид, че само този капитан може да се оправи с огнените вещества, донесени от вас, затова е необходимо да не умира.

— Разбирам — отвърнах аз. — Да се помолим, че ще можем да го запазим жив. Обаче има различни видове огнени вещества, о Македа, и с едно от тях, което излъчва виолетови пламъци, не съм сигурен дали моят приятел ще се справи. А все пак в тази страна то може да бъде най-опасното от всички.

При тези думи Детето на Царе ме изгледа гневно, после внезапно се засмя по един тих начин, и без да каже нещо, повика прислужниците си и напусна помещението.

— Много изменчиво същество е жената, сър — забеляза Куик (навярно искаше да каже „променливо“). Например тази. Идва по този коридор като изтощен кон, тътрейки крака, та да чуя токовете й по пода. Обаче сега излиза като елен, който търси другарката си — главата високо и с вдигнато копито. Как си го обясняваш, докторе?

— Най-добре е да запиташ дамата сам, Куик. Изяде ли капитанът супата, която тя му донесе?

— До капка, сър, и се опита да целуне ръката й след това, нали още е замаян. Бедният човек, бедният човек? Навярно не знае по-добро нещо. Той ще съжалява, когато се съвземе.

— Без съмнение, сержанте. Но междувременно да се радваме, че духовете и на двамата се подобриха и ако тя донесе още супа в мое отсъствие, остави го да я вземе. Винаги е добре, когато се угажда на болни и на жени.

— Да, докторе, но… — добави той с внезапно помръкнало лице, — болните понякога оздравяват и, тогава какво става с жените?

— Достатъчно е едно зло за един ден — отвърнах аз. — По-добре е да излезеш и да се разтъпчеш. Мой ред е да бдя. — Обаче в себе си помислих, че Съдбата вече е хвърлила напред злокобната си сянка и тя лежи дълбоко във виолетовите очи на Македа.

И така, да бъдем кратки, това бе повратната точка в болестта на Орм и от този ден се възстановяваше бързо, защото се разбра, че нямаше скрита повреда в черепа му и че страда само от шока и треска. По време на оздравяването му Детето на Царе идваше да го види няколко пъти или, да бъде точен, всеки следобед. Разбира се, нейните визити бяха официални, с други думи, тя винаги бе придружавана от няколко от прислужниците си, от този трън в очите ми — стария лечител, и от един или двама чиновници или дежурните офицери. И понеже сега Орм бе преместван денем в една огромна приемна, придворните спираха в единия й ъгъл, докато тя разговаряше с него в другия, така че нейните посещения бяха от личен характер, като се изключи моето и на Куик присъствие. А и ние не винаги стояхме там, болният ми бе извън опасност и двамата често излизахме на езда да разглеждаме Мур и околностите му.

Може да ме запитат какво са говорили те в такива случаи. Мога само да отговоря, че, доколкото съм чул, общата тема бе политиката в Мур и неговата вечна война с фунг. И все пак трябва да е имало и други теми, които не съм чул, понеже случайно открих, че Орм бе запознат с много от частните работи на Македа, за които би могъл да разбере само от нейната уста. Така, когато се осмелих да забележа, че може би не е много разумно за един млад мъж в неговото положение да става толкова интимен с наследствения владетел на едно изключително племе, каквото бе абати, той отговори бодро, че това няма ни най-малкото значение, тъй като съобразно древните им закони тя можеше да се омъжи само за някой от собствената й фамилия. Този факт правеше всякакви усложнения невъзможни. Тогава запитах кой от нейните братовчеди (знаех, че има няколко) бе щастливецът, той отговори:

— Нито един. Всъщност мисля, че тя официално е сгодена за този неин дебел чичо, човекът, който надува собствената си тръба толкова силно, но не трябва да добавям, че това е само форма, на която тя се подчинява, за да държи останалите настрана.

— Ах! — възкликнах аз. — Чудя се дали принц Джошуа мисли това само за форма.

Глава IX
Полагането на клетвата

Два или три дни след този разговор Македа свика своя Съвет в голямата зала на двореца. Когато ние влязохме вътре под охраната на стража, като да бяхме пленници, намерихме стотици абати, събрани там, седнали в прави редици на пейки. В далечния край на дъговидно пространство седеше Детето на Царе на златен, или може би позлатен, стол, чиито облегала завършваха с лъвски глави. Тя бе облечена в роба от блестящо сребро и носеше церемониално було, бродирано със златни звезди също от сребро, а върху тъмната й коса бе поставен малък златен кръг, в който блестеше единствен скъпоценен камък, изглежда рубин. Така пременена, въпреки че фигурата й бе дребна, тя изглеждаше много величествена и красива, особено звездното було придаваше тайнственост на лицето й.

Зад трона стояха въоръжени с копия и саби войници, а отстрани и отпред бяха събрани придворните й на брой стотина или повече, включително нейните прислужници, подредени от двете й страни. Всеки член на този двор бе облечен великолепно съобразно своята професия и ранг. Там бяха висшите началници и капитани начело с принц Джошуа в своята норманоподобна броня. Имаше съдии с черни роби и свещеници с блестящи одежди, местни владетели, от чието облекло помня само високите ботуши, хора, наречени господари на пазара, чиято работа бе да регулират размяната на произведенията, а с тях и представителите на други занаяти.

Накратко, тук бе събрана цялата аристокрация на града и територията на Мур, всеки, който притежава някаква високопарна титла, съответствуваща на тези на нашите херцози и лордове, перове и рицари, да не говорим за родовете принцове, от които Джошуа бе първият.

В действителност, макар да изглеждаше толкова прекрасен и весел, спектакълът бе някак си жалък, бледо подобие на парада на народ, бил някога велик. Огромната полупразна зала показваше това, в която бяха събрани едва четвърт от тези, които имаха право да присъствуват въпреки значимостта на повода.

С голяма тържественост и при звученето на музика ние бяхме доведени до самия широк алков, ако можеше да се определи така, тъй като сградата с дъгата и подпорните си кедрови колони имаше известна прилика с катедрала.

Стигнахме до откритото пространство пред трона, където нашите пазачи се проснаха по техния ориенталски маниер, а ние поздравихме седналата в него по нашия обичай. После ни дадоха столове, след паузата засвири тръба и от страничната стая бе изведен нашия бивш водач Шадрах, тежко окован и на вид страшно изплашен. Не е необходимо да разказвам подробно за съда, който последва. Той трая дълго време и нас тримата ни извикаха да дадем показания за кавгата между нашия другар професора и затворника за кучето Фараон и за други неща. Показанията обаче, които установиха вината на Шадрах, бяха на колегите му водачи, които изглежда бяха заплашени с бичуване, ако не кажат истината.

Тези мъже се заклеха, че изоставянето на Хигс било по предварителен план. Няколко от тях добавиха, че Шадрах бил в предателска връзка с Фунг, които предупредил за нашето пристигане чрез запалването на тръстиките, и даже успял да уреди да бъдем заловени, докато той и другите абати с камилите, натоварени с нашите карабини и стоки, преминат направо в безопасност. В защитата си Шадрах смело отрече цялата версия и особено, че е бутнал неверника Хигс от камилата му и се е качил сам на нея, защото собственото му животно грохнало или било наранено.

Обаче лъжите му помогнаха малко. След консултация с Детето на Царе скоро един от облечените в черно съдии го осъди на смърт по един много жесток начин, определен за предатели. Освен това притежанията му се отнемаха от държавата, а жената и децата му ставаха обществени роби, което означаваше, че мъжете щяха да бъдат осъдени да служат като войници, а жените се предаваха на определени чиновници съобразно ранга им. Някои от тези, които бяха конспирирали с него да ни предадат на Фунг, също се осъждаха на отнемане на имуществата им и пращане в армията, което беше техният начин на наказателно служене.

По такъв начин, сред страшните вопли на осъдените, техните приятели и роднини, завърши този забележителен процес, за който разказвам, защото той хвърля светлина върху социалните условия на абати. Каква надежда има за народ, когато неговите престъпници се изпращаха не в затвора, а да служат като войници, а техните жени, колкото и да бяха невинни, бяха обречени да станат роби на съдиите или когото те посочат. Трябва да се добави обаче, че в този случай Шадрах и неговите приятели заслужаваха всичко, което получиха, защото, даже и да приемем известна степен на лъжествидетелствуване, несъмнено заради грабеж и лична омраза те наистина предадоха тези, които тяхната владетелка ги бе изпратила да водят и защищават.

Щом този съд завърши и Шадрах бе отстранен, като ревеше за милост и се опитваше да целуне краката на арбитрите, слушателите, събрани да го чуят и да видят и нас, неверниците чужденци, се пръснаха. Членовете на личния съвет, ако мога да го нарека така бяха призовани по име да се занимаят със задълженията си. Когато всички бяха събрани, ние тримата бяхме помолени да излезем и да заемем определените ни места между съветниците. След това настъпи пауза и, както ми бе наредено, аз пристъпих и положих пръстена на Савската царица върху възглавничката, поднесена от един от придворните сановници, който я отнесе на Македа.

— Дете на Царе — заявих аз, — вземете обратно този древен залог, даден ми от вас, за да бъде доказателство за вашето и моето доверие. Знайте, че чрез него убедих нашия брат, сега пленник, човек учен във всичко, що се отнася до миналото, да предприеме тази мисия, а чрез него и капитан Орм, който стои пред вас, и неговия слуга, войника.

Тя взе пръстена и като го огледа, показа го на няколко от свещениците, за да бъде идентифициран.

— Въпреки че се разделих с него в страх и съмнение, свещеният пръстен е изпълнил добре предназначението си — каза тя. — И аз ви благодаря, лекарю, че го връщате на моя народ и мен в безопасност.

После тя го положи отново на пръста си, от който бе изтеглен, за да ми го даде много месеци преди това. И тази работа завърши.

Тогава един сановник извика:

— Валда Нагаста, говори! — При тези думи всеки повтори: „Валда Нагаста, говори!“ и замълча.

После Македа започна да приказва със своя мек и приятен глас:

— Странници от западната страна, наречена Англия — каза тя, — благоволете да ме изслушате. Вие знаете нашето дело с Фунг — че те ни обграждат и биха ни унищожили. Знаете, че в крайната ни нужда аз се възползувах от странствуването до тук на един от вас преди година, за да го помоля да отиде в собствената си страна и там да получи огнени вещества и хора, които боравят с тях, за да се разруши огромният и древен идол на Фунг. Защото хората заявяват, че ако този идол се унищожи, те ще напуснат страната, в която живеят, и ще идат другаде, понеже това е древното им предсказание.

— Извинете ме, о Дете на Царе — прекъсна я Орм, — но ще си спомените, че едва преди няколко дни Барунг, султанът на Фунг, каза, че в такъв случай неговият народ все още ще живее тук, за да отмъсти за техния бог Хармак. Освен това той каза, че от всички абати той би оставил жива само вас.

При тези злокобни думи трепет и шепот преминаха през Съвета. Обаче Македа само сви рамената си, като предизвика звънтенето на сребърните украшения по дрехите си.

— Аз ви съобщих древното предсказание — отвърна тя, — а що се отнася до останалото, думите не са дела. Ако отвратителният демон Хармак се премахне, мисля, че Фунг ще го последват. В противен случай защо те правят жертвоприношение на Земетръса като на зъл бог, от когото трябва да се страхуват? И когато преди около пет столетия такова земетресение разтърси и разруши част от тайния град в недрата на планините, защо те избягаха от Мур и заживяха в равнината? За да пазят бога ли, както казват те?

— Не зная — отговори Орм. — Ако нашият брат беше тук, този, когото Фунг плениха, той можеше да знае, понеже е начетен за начините на преклонение пред боговете на дивите народи.

— Уви, о син на Орм! — каза тя. — Благодарение на този предател, когото сега осъдихме, той не е тук, а може би и не би могъл да ни каже нищо, ако беше. Най-малкото преданието е, каквото ви го разказах, и в течение на много поколения заради него ние, абати, сме желали да разрушим идола на Фунг, на когото толкова много от нас са били принасяни в жертва чрез челюстите на техните свещени лъвове. Сега питам — и тя се наведе напред, като гледаше Орм — бихте ли направили това за мен?

— Говорете за наградата, племеннице моя — я прекъсна Джошуа с глухия си глас, когато видя, че се колебаехме. — Чул съм, че тези западни неверници са много алчни хора, който живеят и умират за златото, което ние презираме.

— Попитай го, капитане — възкликна Куик, — дали те презират също и земята, тъй като вчера следобед видях как един се опитва да пререже гърлото на друг заради парче земя не по-голямо от кучешка колиба.

— Да — добавих аз, понеже, признавам, че забележката на Джошуа ме стъписа, — и го попитай, дали евреите не са ограбвали златните украшения на египтяните в древни времена и дали Соломон, когото той смята за своя праотец, не търгуваше със злато в Офир и, накрая, дали знае, че повече от неговите сънародници в други страни обожествяват златото.

И така Орм като наш говорител постави тези въпроси с голямо увлечение на Джошуа, когото мразеше силно, докато някои от Съвета, не от партията на принца, се усмихнаха и даже се засмяха гласно, а и сребърните украшения по дрехите на Македа отново започнаха да се друсат, като че ли тя също се смееше под булото си. И все пак тя не смяташе за разумно да остави Джошуа да отговори, затова го стори сама:

— Истина е, приятели мои, че тук ние придаваме малко значение на златото, защото, като сме откъснати и неспособни да търгуваме, то не ни е от полза, освен за украшение. Ако беше другояче, несъмнено щяхме да го ценим, колкото и останалия свят, и ще го сторим, когато бъдем освободени от нашите обкръжили ни врагове. Следователно чичо ми не е прав да счита за добродетел това, което е само необходимост, особено когато нашият народ превръща земята в свое злато и прекарва живота си в придобиване на повече от него, отколкото му е нужно дори.

— Тогава неверниците не желаят ли възнаграждение за своите услуги? — запита ехидно Джошуа.

— Съвсем не е така — отговори Орм. — Ние сме авантюристи, иначе защо бихме дошли тук да се сражаваме за вашата свада (подчертавайки неприязнено върху „вашата“) с владетел, който, макар и полудивак, ни изглежда не без някои добри качества, например чест и храброст? Ако рискуваме живота си и вършим работата си, не сме прекалено горди да не вземем това, което можем да спечелим. А и защо да не го сторим, като някои от нас се нуждаят от състояние, а нашият брат, който смятаме за почти мъртъв отвъд, има роднини в Англия, които са бедни и трябва да бъдат компенсирани за загубата му?

— Защо наистина? — възкликна Македа. — Слушайте сега, приятели мои. От мое име и това на народа абати аз ви обещах толкова камилски товара от това злато, колкото можете да отнесете от Мур, и преди да завърши този ден, ще ви го покажа, ако посмеете да ме последвате там, дето то лежи скрито.

— Първо работата, а после заплащането — каза Оливър. — Кажете ни сега, Дете на Царе, каква е тази работа?

— Тя е следната, о Сине на Орм. Трябва да се закълнете, ако това не е срещу вашата християнска съвест, че в разстояние на една година от днес ще ми служите, ще се сражавате за мен и ще се подчинявате на моите закони, като през цялото време се стремите да унищожите идола Хармак с вашето западно умение и оръжия, след което ще бъдете освободени да отидете, където пожелаете, с вашата награда.

— И ако се закълнем, господарке — запита Орм след размисляне, — кажете ни какъв ранг ще имаме в службата у вас?

— Ще бъдете мой главен началник за това предприятие, о Син на Орм, и тези с вас ще служат под ваша команда на такива постове, каквито пожелаете.

При тези думи шепот на недоволство се изтръгна от облечените в ризници генерали на Съвета.

— Ще трябва ли да се подчиняваме на този чужденец, о Дете на Царе? — запита Джошуа като техен говорител.

— Да, чичо мой, доколкото се отнася до това голямо предприятие. Можете ли да се справите с огнените вещества, на които само те притежават тайната? Биха ли могли кои да са трима от вас да удържат портата на Хармак срещу армията на Фунг и да ги хвърлите във въздуха?

Тя замълча и зачака всред мрачно мълчание.

— Не отговаряте, защото не можете — продължи Македа. — Тогава за целта бъдете доволни да служите известно време под командата на тези, които имат умението и силата, липсваща от вас.

Все още нямаше отговор.

— Господарке — каза Орм в тази зловеща тишина, — вие сте така добра да ме направите генерал на вашите войници, но ще ми се подчиняват ли те? И кои са вашите войници? Всеки мъж на абати носи ли оръжие?

— Уви не! — отговори тя, като се спря на този последен въпрос, може би защото не искаше да отговори на първия. — Уви не! В някогашните дни е било другояче, когато моите велики прадеди са управлявали, и тогава не са се страхували от Фунг. Обаче сега хората не желаят да служат войници. Те казват, че това ги отлъчва от техните занаяти и от игрите, които обичат; те казват, че не могат да дадат младежките си години; те казват, че човек се деградира, като се подчинява на заповедите на тези, поставени над него; те казват, че войната е варварска и трябва да се премахне, а през цялото време храбрите Фунг чакат отвън, за да изколят нашите мъже и да направят нашите жени робини. Само най-бедните и отчаяните, както и тези, които са прегрешили спрямо закона, служат в армията ми, освен когато са офицери. Ох! И затова абати са обречени! — И тя внезапно отметна булото си и се заля в сълзи пред всички нас.

Не зная някога да съм видял гледка по-патетична от тази — красива и с висок дух млада жена да плаче в присъствието на своя Съвет заради пълната деградация на расата, която тя бе призвана да управлява. Но като стар и привикнал на тези ориенталски изрази на чувства, аз не заговорих. Оливър бе толкова дълбоко засегнат, че се опасявах да не направи нещо неразумно. Той се изчерви, стана блед и би се надигнал от мястото си, за да отиде при нея, ако не го улових за ръката и дръпнах назад. Що се отнася до Куик, той повдигна очите си към тавана, като че бе съсредоточен за молитва, и го чух да мърмори:

— Бог да помогне на бедното същество! Единственият бисер в зурлата на всичките тези позлатени свине! Е добре, разбрах, че съм нещо като генерал сега и ако аз не ги накарам да действуват заради нея, името да не ми е Самюел Куик.

Междувременно имаше голямо стъписване и шепот на възмущение в двора, който почувствува, че се нанасяше оскърбление върху него — колективно и лично. В такава криза, както обикновено, принц Джошуа пое водачеството. Той стана от мястото си и като коленичи не без мъка пред трона, каза:

— О, Дете на Царе! Защо ни огорчаваш с такива думи? Нямаш ли бога Соломон да те защищава?

— Бог защищава тези, които се защищават сами — изхълца Македа.

— А нямаш ли многобройни храбри офицери?

— Какво са офицерите без армия?

— А нямаш ли мен, твоя чичо, твоя годеник и любим? — И той постави ръката си там, където смяташе, че е сърцето му, и се взря в нея с въртящи се рибешки очи. — Ако не бе намесата на тези неверници, в които изглежда имаш такова доверие — продължи той, — нямаше ли да взема Барунг в плен в онзи ден и да оставя Фунг без ръководител?

— И абати без всякакви остатъци от чест, които все още притежават, чичо мой.

— Да се оженим, о Пъпка на Роза, о Цвете на Мур, и скоро ще те освободя от Фунг. Ние сме безсилни, защото сме разделени, но заедно ще триумфираме. Кажи, Македа, кога ще се оженим?

— Когато идолът Хармак е напълно унищожен и Фунг са напуснали завинаги, чичо мой — отговори тя нетърпеливо. — Но време ли е да се говори сега за женитба? Обявявам Съвета за закрит. Нека свещениците донесат пергаментите, за да могат тези чужденци от Запада да дадат клетва и след това ме извинете, ако ви напусна.

Тогава иззад трона се появи един мъж, облечен великолепно и с шапка, която малко ми напомняше на владишка митра. Той носеше над мантията си нагръдник с грубо полирани скъпоценни камъни, полускрит от дългата му бяла брада. Тази личност, която изглежда да беше първосвещеникът, носеше в ръка двойно руло пергамент, изписан с букви, които, по-късно открихме, че бяха изопачен еврейски, много древен и разчитан само от три или четири абати, ако действително някой от тях можеше точно да го прочете. Бе казано най-малкото, че това бе рулото на закона, донесено от техните прадеди преди столетия от Абисиния, заедно с пръстена на Савската царица и няколко други реликви, между които и люлката (явна фалшификация), в която детето на Соломон и Македа или Белчис, първата позната царица на Сава, било люляно. Това руло на закона, което от поколения бе използувано при всички важни церемонии между абати, като например заклеване при встъпване в длъжност на техните царици и главни офицери, сега бе ни дадено да държим и целунем, докато давахме клетва за подчинение и привързаност в имената на Йехова и Соломон (странна смесица, направи ни впечатление), като тържествено обещахме да извършим посочените вече дела.

— Това изглежда твърде обширно обещание — каза Оливър, след като ни бе прочетено и преведено от мене на Куик. — Мислите ли, че трябва да го приемем?

Аз отговорих „Да“, що се отнася до моето разбиране, иначе не виждах възможност да постигна целта, накарала ме да се впусна в тази авантюра. После, когато бе специално поканен да го стори, сержантът, след известна размисъл, даде своето обмислено мнение.

— Сър — каза той на Орм, — ние сме тук трима бели хора, свързващи се с тълпа африкански четвърт евреи и една истинска дама. Струва ми се, че би трябвало да се закълнем на всичко, което те искат от нас, като се доверим на дамата да ни изведе от бъркотията. В противен случай ще бъдем прости разбойници в страната без официален ранг и следователно подлежащи на незабавен разстрел от неприятеля или от някакви бунтовници, които биха взели властта тук. Освен това трябва да помислим за професора и за сина на доктора. Следователно аз казвам: да се закълнем на всичко в разумни граници, като запазим привързаността си към короната на Великобритания, и да се доверим на късмета. Виждате ли, капитане, ние и така сме в тяхна власт, а тази клетва може да помогне, но не и да навреди. Докато, ако я откажем, ще оскърбим всичките тези негодници, а може би и дамата и то е от по-голямо значение.

— Мисля, че навярно си прав, сержанте — каза Орм. — Както и да е, вътре сме за петак или за фунт.

После той се обърна към Македа, която наблюдаваше тази конференция на непознат език с известно безпокойство, или поне така ми се стори, и добави на арабски:

— О, Дете на Царе! Ще положим вашата клетва, въпреки че тя е обширна, доверявайки се на вашата чест да ни защити от всякакви клопки, които може да съдържа, защото, бихме ви помолили да помните, че сме чужденци във вашата страна и не разбираме от нейните закони и обичаи. Обаче ние поставяме условието да запазим привързаността си към нашия далечен владетел, като оставаме поданици на този монарх с всички последващи от това права. Също поставяме условие, че преди да поемем задълженията си, или във всеки случай по време на изпълнението им, да имаме пълната свобода за опит да спасим нашия приятел и другар, сега пленник в ръцете на Фунг, и сина на единия от нас, за който се вярва, че им е роб, и да получим всяка помощ, която можете да ни дадете в туй направление. Освен това искаме, ако бъдем съдени за каквото и да било нарушение на тази клетва, вие, комуто се кълнем във вярност, да бъдете само наш съдия, без никой други да се вместват в процеса. Ако приемете тези условия, ще положим нашата клетва. В противен случай няма да се закълнем в нищо, а ще действуваме както наложат обстоятелствата.

Тогава бихме помолили да се отдръпнем, докато Детето на Царе се консултира със своите съветници. Това тя направи за доста време, тъй като явно повдигнатите въпроси предизвикаха различия в мненията. Обаче накрая тя и тези, които я поддържаха, изглежда надделяха над опонентите и ние бяхме призовани. Съобщи ни се, че нашите условия са приети и включени в клетвата и че всичко, свързано с тях, щеше да се спазва стриктно от Владетеля и от Съвета на Абати. Така ние подписахме и се заклехме, като целунахме книгата, или по-точно рулото, по цивилизован начин. От това бяхме много уморени, понеже цялата тази процедура бе напрегната. Ето защо ни отведоха обратно в нашите покои за обед или по-скоро за вечеря, защото абати вземаха най-обилното си ядене по пладне, след което правеха сиеста съобразно обикновения източен обичай.

Към четири часа бях събуден от дрямката си от ръмженето на Фараон и погледнах нагоре, за да видя един човек, който се бе свил до вратата, явно от страх от зъбите на кучето. Той се оказа пратеник на Македа, проводен да ни запита, дали бихме желали да я придружим до едно място, което никога не сме виждали. Разбира се, ние отговорихме утвърдително и веднага бяхме отведени от пратеника до една занемарена прашна зала в дъното на двореца, дето Македа и три от прислужничките й скоро се присъединиха към нас, а с тях й няколко мъже със запалени лампи, тикви с масло, и вързопи факли.

— Не се съмнявам, приятели — каза Македа, която бе без було и изглеждаше напълно възстановена от нейния изблик сутринта, — вие сте виждали много чудновати места в тази Африка и в други страни, но сега ще ви покажа едно, което, мисля, че е по-странно от всички.

Следвайки я, ние дойдохме до една врата в дъното на залата, която мъжете отключиха и заключиха отново след нас. От там преминахме в дълъг проход, изсечен в скалата, който се спускаше непрекъснато надолу и накрая ни отведе през втора врата в най-голямата пещера, която някога съм видял и чел. Тя бе толкова голяма наистина, че слабата светлина на нашите лампи не достигаше до тавана й, а само мъгливо очертаваше вдясно и вляво това, което изглеждаше на скални отломки от разрушени сгради.

— Вижте пещерния град на Мур — каза Македа, като размаха лампата в ръката си. — На това място древните хора, които ние вярваме да са били прадедите на Фунг, са имали тайната си крепост. Тези стени са били на техните житници, храмове и церемониални сгради, но, както ви казах, преди столетия земетресение го е сринало. То също разрушило голяма част от самата пещера и предизвикало срутване на покрива, така че да има много места, където не е безопасно да се влезе. Елате сега и вижте какво е останало.

Ние я последвахме в дълбината на това чудно място, като фенерите и факлите ни изглеждаха на малки звезди в тази огромна тъмнина. Видяхме развалините на житници, още пълни с праха на това, което, предполагам, че някога е било жито, и стигнахме най-после до грамадна сграда без покрив, като пространството около нея бе затрупано със строшени колони, а между тях — преобърнати статуи, покрити с толкова дебел прах, та можахме единствено да открием, че повечето от тях бяха оформени като сфинксове.

— Ако само Хигс беше тук… — каза Оливър с въздишка и отиде при Македа, която го повика да види нещо друго.

Когато напуснахме храма, в който не бе безопасно да се ходи, тя ни отведе там, където мощен извор, водният източник на мястото, бълбукаше в каменен басейн и като го преливаше през направени отвори, отиваше неизвестно где.

— Погледнете! Този фонтан е много древен — посочи Македа към ръба на басейна, гладко изтъркан на дълбочина няколко инча, където извличалите вода през много поколения са опирали ръцете си на твърдата скала.

— Как са осветявали такава огромна пещера? — запита Орм.

— Не знаем — отговори тя, — тъй като с лампи едва ли биха си служили, това е тайна на миналото и никой абати не се е постарал да я разкрие. Другата е как въздухът е бил поддържан винаги пресен на такава дълбочина в недрата на планината. Не можем дори да кажем, дали това място е естествено, както мисля аз, или изкопано от хора.

— И двете, предполагам — отговорих аз. — Но кажете ми, господарке, използуват ли абати някак тази огромна пещера?

— Малко жито все още се съхранява тук в ями за в случай на обсада — отговори тя, като добави тъжно: — Но това далеч не е достатъчно, почти всичкото то идва от именията на Детето на Царе. Напразно съм умолявала хората да дават своя принос, ако ще и стотна част от реколтата си, но те не желаят. Всеки казва, че би дал, ако и съседът му даде, и така никой не дава. А все пак може да дойде ден, когато само запасът от жито би стоял между тях и гладната смърт… ако Фунг заемат долината например. — И тя се обърне нетърпеливо, за да излезе напред и ни покаже конюшните, където древните хора са пазили конете си, и следите от колелата на техните колесници в каменния под.

— Хубави хора са тези абати, сър — каза Куик. — Ако не бяха жените и децата и най-вече ако не беше тази малка дама, която започвам да боготворя като моя господар, обвързан от дълга, бих желал да ги видя малко да погладуват.

— Има още едно място, което искам да ви покажа — продължи Македа, когато бяхме разгледали конюшните и коментирали за възможната причина, накарала древните хора да държат конете си под земята. — И което може би ще сметнете за заслужаващо да се посети, тъй като съдържа съкровищата, които са или ще бъдат ваши. Елате!

Отново тръгнахме напред през различни проходи, като последният внезапно се разшири в просторен и стръмен наклон на скалата, Който следвахме на около петдесет крачки, докато завърши в, както изглеждаше, сляпа стена. Тук Македа нареди на прислужничките и придружителите да спрат, което те очевидно много желаеха, въпреки че в момента не знаех защо. После тя отиде в единия край на стената, където последната се съединяваше с тази на прохода, и ни показа няколко разхлабени камъка. Накара ме да ги извадя, което сторих не без мъка. Пред направения отвор, достатъчно голям, за да пропълзи човек през него, тя се обърна към своите хора и каза:

— Зная, че вие вярвате на това място да има духове и най-храбрият от вас не би влязъл вътре, освен при изрична заповед. Обаче аз и тези чужденци нямаме такива страхове. Следователно дайте ни тиква с масло и няколко факли и стойте тук, докато се завърнем. Поставете и една лампа в дупката на стената да ни ръководи в случай, че нашата би загаснала. Не, не спорете, и се подчинявайте. Няма опасност, защото, въпреки че е горещ, въздухът вътре е чист, дишала съм го много пъти.

После тя даде ръката си на Оливър и с негова помощ изпълзя през дупката. Ние я последвахме и се намерихме в друга пещера, където, както тя казваше, температурата бе много по-висока.

— Какво е това място — запита Оливър с нисък глас, защото неговият изглед като че го респектираше.

— Гробницата на древните царе, на Мур — отговори тя. — Скоро ще видите! — И отново взе ръката му, защото наклонът бе рязък и плъзгав.

Вървяхме нататък все надолу на около четиристотин ярда. Стъпките ни отекваха шумно в дълбоката тишина и нашите лампи, около които кръжаха прилепи, представляваха четири светли звезди в пълната тъмнина, докато накрая проходът се разшири в нещо като просторна кръгла арена с висок куполообразен скален покрив. Македа се обърна надясно, спря пред някакви предмети, които блещукаха белезникаво, издигна лампата си и каза:

— Гледайте!

Ние видяхме голям каменен стол с натрупани човешки кости върху седалката и в основата му. Между тях имаше череп, а върху него — гротескно килната корона от злато. Другите украшения — скиптри, пръстени, огърлици, оръжия и брони — бяха размесени с костите. Но това не бе всичко, защото в широк кръг около стола имаше и други скелети, петнадесет или повече, а между тях бяха украшенията, които притежателите им бяха носили. Също така пред всеки се намираше поднос от някакъв метал, който впоследствие открихме, че е сребро или мед, и натрупани върху него всякакъв вид скъпоценности, като златни купи или вази, тоалетни принадлежности, огърлици, нагръдници, гривни, набедреници, обици и броеници, изработени изглежда от скъпоценни камъни, купища от кръгли монети и стотици други предмети, каквито човечеството е ценило от започването на цивилизацията.

— Вие разбирате — каза Македа, докато ние зяпахме с отворени уста към тази странна и чудесна гледка, — че този на стола беше царят. Другите, около него, са били офицерите му, стражите и жените. Когато е бил погребан, са докарали цялото му домакинство тук, с богатството му, накарали са ги да седнат около него и са ги убили. Издухайте праха и ще видите, че скалата отдолу още е напоена с кръвта им. Освен това има следи от сабя върху черепите им и по шийните им кости.

Куик, който бе по-любознателен, пристъпи напред и действително се увери в това твърдение.

— Брей! — каза той, като захвърли долу черепа на един мъж, който уморените палачи явно бяха зле накълцали. — Радвам се, че не съм служил на древните царе на Мур. Но същата игра продължава в по-малък мащаб и днес в Африка. Когато воювах на западния бряг, се сблъсках с нея. Само че там бедните нещастници бяха погребвани живи.

— Може би — каза Македа, когато забележките на сержанта й биха преведени. — Все пак не мисля, че моите хора биха харесали този обичай. — И тя се засмя леко, после добави: — Напред, приятели! Има много такива царе и маслото не гори вечно.

И така ние се придвижихме, като на разстояние двадесет крачки намерихме друг стол с разпръснати кости върху и около седалището му. Те лежаха всяка там, дето е била паднала, когато умрелият владетел се е разложил. Наоколо бяха скелетите на нещастниците, обречени да го придружат в последното му пътуване. Всеки скелет се намираше зад своя поднос със златни предмети или с просто съкровище. Пред стола на този цар лежаха и костите на едно куче с покрит със скъпоценности нашийник. Отново продължихме до трето погребение, ако може да се нарече така, и там Македа посочи скелета на мъж, пред който лежеше поднос, отрупан с очевидно медицински шишета, а между тях няколко груби хирургически инструмента.

— Кажете, лекарю Адамс — забеляза тя с усмивка, — бихте ли желали да сте придворен лечител на царете на Мур, ако това е било името на града им тогава?

— Не, господарке — отвърнах аз, — обаче бих желал да изследвам инструментите му, ако получа вашето разрешение.

И докато тя избърза напред, аз се наведох и напълних джобовете си. Тук мога да отбележа, че при по-късното изследване открих между тези инструменти, произведени кой знае преди колко хиляди години (по този въпрос между учените бушуват спорове), има много, които с известни подобрения са в употреба и днес.

Още малко може да се разкаже за тази странна и ужасна гробница. Преминавахме от владетел на владетел, докато накрая се изморихме да се взираме в кости и злато. Даже Куик се умори, който бе прекарал ранното си детство в подпомагане на баща си, селския клисар, и следователно като мен разглеждаше тези реликви с професионален интерес, макар и от друг ъгъл. Както и да е, той забеляза, че тази семейна гробница е необичайно гореща и може би, ако Нейно Величество благоволява, както той наричаше Македа, можеше да приемем останалите починали господа по списъка, като въпросника в атестата на новобранеца.

Обаче точно тогава пристигнахме до №25, според моето изчисление, и трябваше да се спрем и зачудим, защото ясно бе, че този цар е бил най-великият от всички, тъй като около него лежаха два или три пъти повече убити и огромно количество имане, част от него под формата на малки статуи на мъже и жени или може би богове. Все пак странно бе, че той бе гърбав и с огромен череп, почти изрод наистина. Може би умът е възприел от ненормалните свойства на тялото му, тъй като не по-малко от единадесет малки деца са били пожертвувани при погребението му. Две от тях, съдейки по кривите им кости, трябва да са били негови. Човек се чуди какво е било в Мур и околните територии, които тогава са признавали неговото господство, когато цар Гърбушко е управлявал. Уви! Историята не е записала.

Глава X
Куик запалва кибрит

— Тук започваме да завиваме, защото пещерата е огромен кръг — каза Македа през рамото си.

Обаче Оливър, към когото се обърна, бе я пуснал и се занимаваше с наблюдения зад погребалния стол на гърбавия с инструмент, който извади от джоба си. Тя го последва и запита с любопитство, какво може да бъде това и защо той го използува тук.

— Наричаме го компас — отговори той — и ми показа, че отвъд лежи изток, където изгрява слънцето. Посочва ми също на каква височина над морето сме — голямата вода, която никога не си виждала, о Дете на Царе. Кажи сега, ако преминем през тази скала, какво трябва да намерим навън?

— Идола на Фунг с лъскавата глава — отвърна тя, — когото сте видели, преди да хвърлите във въздуха портата на града Хармак. Обаче колко надалеч е, не зная. Приятелю Адамс, помогни ми да напълним отново лампите, защото догарят и всичките тези мъртъвци биха ни били лоша компания в тъмнината. Най-малкото така мислят моите хора, но никой от тях не смее да влезе на това място. Когато го открихме за пръв път, само преди няколко години, и видяха обитателите му, те избягаха и ме оставиха сама да им правя компания. Погледнете, хей там са моите стъпки в праха.

Тогава напълних отново плитките ръчни лампи, а през това време Орм извърши някои бързи наблюдения, чиито резултати записа в джобната си книжка.

— Какво научихте? — запита го Македа, когато най-после той се присъедини към нас с известно нежелание, защото тя го повика.

— Не толкова, колкото бих желал, ако ми бяхте дали повече време — отговори той и добави за обяснение: — Господарке, аз бях обучен като инженер. Мъртвите мъже, издълбали или оформили тези пещери, трябва да са били също инженери и то не лоши.

— Ние имаме такива между нас — каза тя. — Те издигат баражи, строят дренажи и къщи, макар и не толкова добри, както някогашните. Но аз питам отново — какво научихте, о, мъдри Инженере?

— Само това, че ние стоим не много далеч над град Хармак, на който случайно измерих нивото, и че отвъд онзи стол, мисля, че е имало някога проправен проход. Но благоволете да не говорите нищо по това, господарке, и да не ми задавате повече въпроси засега, тъй като не мога да ви отговоря с положителност.

— Виждам, че сте дискретен, както и съобразителен — отговори тя не без известна ирония. — Е добре, щом не можете да ми се доверите с вашия съвет, запазете го за себе си.

Оливър се поклони принудено. Тогава започна обратният ни път, като преминахме покрай още много групи скелети, които сега почти не разглеждахме, защото тежкият въздух, изпълнен с прах, бил някога плътта на хората, трудно се дишаше. Само забелязах, или по-скоро наблюдателният Куик ми обърна внимание, че докато вървяхме край по-новите находки, царете имаха все по-малко и по-малко обкръжение, за да се сведе то до малко на брой скелети, без съмнение на любимите им жени, избирани за тази специална чест. Приношенията, поставени пред краката им, също бяха с намаляваща стойност.

Накрая отсъствуваше всякаква пищност и бедните владетели, наблъскания близо един до друг, бяха оставени просто с личните си бижута и царски знаци. Пък и те дори бяха заместени с погребални орнаменти от златно фолио, а съкровищните подноси — от глинени паници, съдържали изглежда само храна и вино. Към тях бяха добавени няколко копия и други оръжия. Последният от заетите столове, понеже имаше и празни, съдържаше кости, които по малкия им размер и този на гривните между тях, веднага разбрах, че са на жена. Тя е била изпратена в гроба без придружители и всякакви приношения.

— Без съмнение — каза Македа, като й изтъкнах това. — По туй време древните хора са били отслабени и обеднели. След толкова много царе са позволили на една жена да ги управлява. Така че не са имали да прахосват излишни богатства за нейното погребение. Това трябва да е било след земетресението, когато само малко хора са останали в Мур, преди абати да го превземат.

— Къде тогава са погребани тези от вашия собствен дом? — запита Оливър, взирайки се в празните столове.

— О, не на това място! — отговори тя. — Казах ви, че гробището тук бе открито едва преди няколко години. Нашите почиват в гробници вън. Що се отнася до мен, аз ще заспя в обикновената земя, за да мога да живея в тревата и цветята, ако не по друг начин. Но достатъчно за смърт и гибел. Кой знае колко скоро ще бъдем като тези — и тя потрепера. — Междувременно ние дишаме и да използуваме най-добре това. Вие видяхте вашия хонорар. Доволен ли сте?

— Какъв хонорар? — запита Орм. — Смърт, наградата за живота ли? Как мога да преценя, докато не съм преминал през входа й.

В този момент философското обсъждане бе прекъснато от внезапното угасване на лампата на Куик.

— Мислех, че нещо не е в ред с проклетата вещ — каза сержантът, — но не можех да я усиля, няма винт за фитила, а без него тези старовремски лампи-репи никога не са стрували нещо. Ало, докторе! Ето и вашата угасва. — И докато той говореше, тя наистина угасна.

— Фитилите! — възкликна Македа. — Забравихме да вземем нови фитили, а без тях каква е ползата от маслото? Елате, бързайте! Още сме далеч от изхода на тази пещера, където никой освен първосвещениците няма да посмее да ни потърси. — И като взе Оливър за ръка, тя започна да тича, оставяйки нас двамата да ги следваме според възможностите ни.

— Спокойно, докторе — рече Куик, — спокойно. При беда другарите винаги трябва да се държат един до друг, както се казва в Червената книга, подарявана от Короната на редовите офицери, но заплащана чрез удръжка от заплатата им. Хванете се за ръката ми, докторе. А, помислих си го! По-голямо бързане, по-малка скорост. Погледнете там! — И той посочи към тичащите фигури отпред, сега вече на голямо разстояние и само с една лампа помежду им.

В следния миг Македа се обърна, като издигна тази останала лампа, и ни повика. Видях слабата светлина да блести върху красивото й лице и по сребърните украшения на дрехата й. Много дива и странна изглеждаше тя в тази огромна пещера, показана само за момент и после изчезнала, защото веднага там, където бе пламъкът, се появи само червена искра, а после всичко изчезна.

— Спрете на място, докато се върнем при вас! — извика Оливър. — И викайте на интервали.

— Да, сър — отговори Куик и веднага нададе ужасен вик, който се отрази напред-назад из пещерата, докато съвсем се забърках.

— Добре, идваме — отвърна Оливър и гласът му звучеше толкова надалеч вляво, че Куик сметна за разумно отново да изкрещи.

Казано накратко, следния път го чухме вдясно от нас, а след това — отзад.

— Не можем да се уповаваме на звуковете тук, ехото е твърде неориентирано — заяви сержантът. — Но да вървим! Мисля, че съм ги локализирал сега.

И като ги повика и им каза да не мърдат, ние се запътихме към тях, като това, в което бяхме сигурни, бе точната посока. Краят на приключението бе, че скоро се препънах в един скелет и се проснах замаян между подноси с богатства, като нежно притиснах един череп с впечатлението, че е ботушът на Куик. Изправих се някак си и като не знаехме какво да направим, седнахме между мъртъвците и се ослушахме. Обаче сега другите бяха явно толкова надалеч, че звукът от гласа на Оливър, който ни зовеше, едва достигаше до нас със слаби, тайнствени нотки, идващи кой знае от къде.

— Щом тръгнахме като бунаци толкова бързо, че забравихме да си вземем кибрит, няма какво друго да се прави, освен да се чака — казах аз. — Без съмнение след време абати ще преодолеят страха си от призраци и ще дойдат да ни потърсят.

— Бих желал да сторя същото, сър. За мен нямаха значение тези покойници при светлина, но в тъмнината положението е друго. Не ги ли чувате, като тракат с пищялите си и говорят около нас?

— Чувам нещо — отговорих аз, — но мисля, че това е ехото от собствените ни гласове.

— Добре тогава, да си затваряме ченетата, сър, и може би те ще затворят своите, иначе този разговор не е приятен.

Така ние млъкнахме, но странното мъмрене още продължи, като идваше явно от стената на пещерата зад нас. Дойде ми на ум, че съм чувал нещо подобно, макар да не можех да си припомня къде. По-късно си спомних, че това беше, когато като момче бях отведен да видя Галерията на Шепота в катедралата Свети Павел в Лондон. Половин час почти измина в тази обстановка и все още нямаше и следа от абати или от нашата липсваща двойка. Куик започна да си бърка из дрехите. Попитах го какво прави.

— Все ми се струва, че имах някога клечка кибрит, докторе. Спомням си да я почувствувах в един от джобовете на това сако в деня преди да напуснем Лондон. Ако сега бих могъл да намеря тази клечка, имаме достатъчно факли, ала не помислих за тях, когато лампите започваха да угасват.

Като имах малко доверие в кибритената клечка на сержанта, не отговорих и търсенето му продължи, докато скоро го чух да възкликва:

— Брех! Ето я, в подплатата. Да, и главичката усещам да е цяла. Сега, докторе, дръж две от факлите към мен. Приготви се: готово-о, огън! — И той драсна клечката и я доближи към челата на смолистите факли.

Те веднага пламнаха и произведоха интензивна светлина в онази ужасна тъма. При светлината само за миг видях странна и доста привлекателна гледка. В средата на тази пещера се издигаше нещо като олтар, който до тогава не бях видял. Този олтар, без съмнение използуван за тържествени цели при погребенията на древните царе, се състоеше от обикновен блок от черен камък с изсечен върху му символ на човешко око. До камъка се изкачваше по стъпала, а той бе поставен на скулптирани клекнали сфинксове. На най-долното от тези стъпала, достатъчно близко, за да можем да го видим ясно, седяха Оливър Орм и Македа, Дете на Царе. Седнали бяха заедно и твърде близо един до друг. Наистина, ако трябва да кажа истината, ръката на Оливър бе около кръста на Македа, главата й почиваше на рамото му, а той явно я целуваше по устните.

— Кръгом! — изсъска сержантът със заповеден тон. — И марш на място!

И така ние се обърнахме за доста време, а после силно се изкашляхме — поради дразнещия пушек на факлите — и се придвижихме напряко през пещерата, докато случайно се натъкнахме на загубените си другари. Признавам, че не знаех какво да кажа, но Куик се справи отлично с положението.

— Радвам се да те видя, капитане — каза той на Оливър. — Вече се безпокояхме много за вас, сър, докато за щастие намерих клечка кибрит в подплатата на сакото ми. Ако професорът беше тук, би имал много, което е аргумент в полза на редовното пушене даже и в присъствието на дами. Ах! Не е чудно, че Нейно Величество се чувствува отпаднала в това горещо място, бедната девойка. Добре е, че не сте я отпуснали, сър. Бихте ли могли да я поддържате, сър, трябва да се придвижваме. Не мога да предложа моите услуги, нараних си крака от един царски зъб, а ръцете ми са заети с факли. Но ако предпочитате доктора… Какво казвате, сър, че можете да се справите ли? Има такова ехо в тази пещера, че е трудно да се разбере. Много добре, да вървим, защото тези факли няма да траят вечно, а и вие не бихте пожелали да прекарате цяла нощ тук двамата в такова деликатно състояние, нали? Пък и тези отвратителни абати биха могли да кажат, че сте го направили нарочно… Така че да поемаме! Аз ще вървя напред с факлите.

На цялата тази незлоблива реч Оливър не отговори нито с дума, но ни изгледа подозрително над тялото на Македа, която видимо бе припаднала. Само че когато се осмелих да й предложа професионална подкрепа, тя се съвзе и каза, че може да продължи доста добре сама, което означаваше — на ръката на Орм.

И така краят на историята бе, че тя продължи, а и всички ние, защото факлите издържаха, докато стигнахме тесния полегат проход и като завихме зад ъгъла, видяхме фенера в дупката на стената, а след това работите станаха лесни.

— Докторе — каза ми Оливър с преднамерено безгрижен глас същата вечер преди лягане, — забелязахте ли нещо в Пещерата на Царете този следобед?

— О да — отговорих аз, — много неща! Разбира се, аз лично не се отдавам на археологията като бедния Хигс, но гледката ме порази с абсолютната си уникалност. Ако бях наклонен например да морализирам, каква разлика между тези мъртви владетели и тяхната млада и красива наследничка, преливаща от жизненост и любов… — Тук той ме погледна остро, — любов към своя народ, каквато не се съмнявам, че през техните дни…

— О, млъкни, Адамс! Не искам философска лекция с исторически сравнения. Не забеляза ли нещо друго освен кости и злато, когато това безподобно магаре Куик внезапно запали светлините… искам да кажа, драсна клечката, която за нещастие носеше със себе си.

Тогава се примирих и заговорих откровено:

— Е добре, ако искаш да знаеш истината — казах аз, — не от твърде лично впечатление, защото зрението ми вече не е толкова добре, както бе някога. Но сержантът, който има изключително остри очи, помисли, че те е видял да целуваш Македа. Затова си обърнахме гърба. Но, разбира се, може и да сме сгрешили…

Оливър присъди на очите на сержанта крайна съдба, по-лоша, отколкото на Надничащия Том. После, в изблик на откровение, защото прикритостта никога не бе силната му страна, си призна:

— Не сте сгрешили. Ние се обичаме и това се разбира внезапно в тъмното. Предполагам, че необичайното обкръжение подействува на нервите ни.

— От морална гледна точка се радвам, че се обичате — забелязах аз, — тъй като прегръдки просто от нерви не са препоръчителни. Но от всяка друга, при нашето положение, резултиращата ситуация ми се струва много близка до ужасна, въпреки че Куик, който е особено наблюдателен, ме предупреди да я очаквам още от началото.

— Да бъде проклет този Куик! — подхвърли ядно Оливър. — Ще му дам месечно предупреждение още тази вечер.

— Недей — отвърнах аз, ще го принудиш да отиде на служба у Барунг, където би бил твърде опасен. Виж, Орм, оставете шегата, това е твърде сериозна бъркотия.

— Защо? Какво лошо има и това, докторе? — запита той възмутено. — Разбира се, тя е еврейка от някакъв западнал род и аз съм християнин, но тези неща се нагаждат. Естествено и това, че тя е по-горе от мен, но най-после нейният ранг е строго локален и в Европа ние ще бъдем горе — долу на едно ниво. Относно ориенталското у нея, какво значение има това? То сигурно не е пречка, която би имала тежест пред теб, а що се отнася до останалото, виждал ли си някога равна на нея?

— Никога, никога! — отговорих аз с ентусиазъм. — Младата дама, с която кой да е господин би се сгодил, е абсолютно несравнима. По-точно — най-оригиналната и най-красивата, каквато съм срещал някога в цяла Централна Африка. Само че, какъвто и да би бил случаят с вас, не зная дали този факт ще утеши мен и Куик, когато ни прерязват гърлата. Орм — добавих с лек укор аз, — не ти ли казах преди много време, че единственото нещо, което не бива да правиш, е да не залюбваш Детето на Царе?

— Наистина ли? Всъщност не помня. Ти ми каза толкова много работи, докторе — отвърна той достатъчно хладнокръвно, но червенината опровергаващо обхвана бузите му.

В това време Куик, влязъл в стаята незабелязано, се изкашля остро и забеляза:

— Не обвинявайте капитана, доктора, защото той не помни. Нищо друго не затъмнява паметта толкова, колкото шок от експлозия. Това често съм го виждал през бурската война, когато при избухване наблизо на голяма граната и най-храбри войници напълно забравяха, че техен дълг е да лягат неподвижно, а не да бягат като зайци. Наистина това се е случвало и с мен.

Аз се засмях и Оливър каза нещо, което не можех да чуя, но Куик продължи невъзмутимо:

— Все пак истината си е истина и ако капитанът е забравил, толкова по-голяма е нуждата да му припомним. Онази вечер, в къщата на професора в Лондон, вие го предупредихте, сър, и той отговори, че няма нужда да се главоболите относно прелестите на негърската жена…

— Негърска жена! — избухна Оливър. — Не съм употребил такива думи. Даже не съм си ги помислял, а ти си нахалник да ми го поставяш в устата. Негърска жена! Велики небеса! Това е светотатство.

— Много съжалявам, капитане, но точно сега си спомням, че казахте негърска в своята привързаност. Да, а аз молих да не се хвалите, иначе може да доживеем да пълзите след нея, естествено заедно с мен, Самюел Куин, завършващ шествието. Е добре, ето че сега го правим и най-лошото е, че не мога да ви упрекна, че предвиждането се е сбъднало…

— Да не искаш да кажеш, че и ти си се влюбил в Детето на Царе? — попита Оливър и се облещи към мрачната и очукана фигура на сержанта.

— Моля за вашето извинение, капитане, това е точно каквото искам да кажа сега! Ако една котка може да погледне нагоре към една царица, защо и един мъж да не може да я залюби? Както и да е, моята любов не може да попречи на вашата. Моята означава стража — бий и може би нож в търбуха, а вашата… е добре, видяхме вашата този следобед, въпреки че не разбрахме до какво ще доведе тя. Все пак, капитане, говорейки като човек, който не се е увличал досега по секса, аз казвам… доплувай, заслужава си, даже и ако трябва да потънеш после, защото тази жена, въпреки че е наполовина еврейка, а аз никога не можех да понасям евреите, е най-сладката, най-добрата и най-храбрата малка женичка, която някога е ходила по божията земя.

При тези думи Оливър сграбчи ръката му и топло я разтърси. Трябва да отбележа, че някакво сведение за мнението на Куин относно характера й трябва да е достигнало до ушите на Македа. Във всеки случай оттогава до края тя винаги третираше стария мъжага с френското „най-изтънчено благоволение“.

Но тъй като аз не бях влюбен и никой не ми стисна ръката, оставих двамата да разискват достойнствата на Детето на Царе, а сам си легнах с най-мрачни предчувствия. Какъв глупак съм бил да не настоявам, какъвто и експерт да придружава Хигс, той да е женен човек. И все пак, когато си помисля, се питам, щеше ли това да подобри положението или обратно — да прибави на сделката и оттенък на морална гнусота, която сега липсваше, тъй като женените мъже понякога са податливи. Истината е, че прелестите на Македа бяха изключителни. Към забележителната й красота се добавяха чудният чар на държане и силата на ума. Освен това положението й би трогнало сърцето на всеки човек — тъй безпомощна бе тя всред цялото й кухо величие, тъй самотна всред народ от страхливци, които тя напразно се стремеше да спаси. Ако можеше да се спаси от унищожение с тях, тя бе обречена на толкова печална и отвратителна съдба, а именно — да стане жена на един дебел самохвалко, който бе собственият й чичо. Е добре, знаем кое чувство е сродно на съжалението и катастрофата се бе случила малко по-рано, отколкото очаквах, това е всичко.

Без съмнение за нея, в сравнение с мъжете, с които етикетът й разрешаваше да общува, този храбър и красив млад англичанин, пристигнал на нейните грижи болен и разбит след извършването на голямо дело, трябва да е изглеждал като истински принц от приказките. И тя бе помогнала да го лекуват, а той се бе показал признателен за нейната доброта и благоволение, и… останалото следваше тъй сигурно, както денят следва нощта.

Какъв щеше да бъде краят? Рано или късно тайната щеше да се разкрие, защото вече благородниците абати, ако можех да ги наричам така по липса на по-добро име, и особено Джошуа, бяха страшно ревниви поради предпочитанието, което тяхната господарка показваше към чужденеца, и наблюдаваха и двамата. Тогава какво… какво щеше да стане? Според закона на абати това беше смърт за всекиго извън разрешената степен на сношение, който щеше да се намеси в чувствата на Детето на Царе. И не беше чудно — тази личност държеше трона си на предполагаемия си пряк произход от Соломон и първата Македа, Савската царица, следователно всякакъв примес на чужда кръв не можеше да се толерира. Освен това Орм бе положил клетва за подчинение и можеше да бъде съден по тези закони. Накрая, не можех да се надявам, най-малкото поради характера на спомената двойка, че това бе само лек флирт.

Ох! Без съмнение двамата бяха подписали в Пещерата на Смъртта собствената си смъртна присъда. Впрочем и нашата също. Това трябва да бъде краят на нашата авантюра и на дългото ми търсене на сина.

Глава XI
Спасителната акция пропада

Нашата закуска на следващата утрин премина доста тъжно. По взаимно споразумение нищо не се споменаваше за събитията от предния ден или за нашия разговор преди лягане. Всъщност почти не се приказваше. Сметнах за най-добре да изразя моето схващане, като запазя упорито мълчание, докато Куик изглеждаше вглъбен във философски размишления, а Орм — доста възбуден и разстроен, като да бе писал стихове, в което не бях сигурен. Посред това отегчително хранене пристигна пратеник, който съобщи, че Валда Нагаста ще благоволи да ни види след половин час. Страхувах се да не би Орм да каже нещо неуместно и затова отговорих, че ние ще я посетим. Човекът си отиде, като ни остави да се чудим какво бе предизвикало желанието й да ни види.

В уреченото време бяхме въведени в малката приемна и докато преминавахме през вратата, аз рискувах да прошепна на Оливър:

— Заради теб и нея, както и заради нас, останалите, умолявам те да бъдеш внимателен. Твоето лице се наблюдава, както и думите ти.

— Добре, стари приятелю — отговори той, като почервеня леко. — Можеш да ми се довериш.

— Бих желал да мога — измърморих аз.

След това ни въведоха тържествено в залата и направихме поклоните си пред Македа, която бе седнала, заобиколена от няколко съдии и офицери, между които и принц Джошуа. Тя говореше с двама груби на вид мъже, облечени в обикновени кафяви роби, после ни поздрави и след размяна на куртоазните учтивости, каза:

— Приятели, повиках ви по следната причина. Тази сутрин, когато предателят Шадрах бе изведен за екзекуция от ръцете на тези хора, офицерите на закона, той се примолил за отсрочка. Като го запитали защо, тъй като молбата му за помилване бе отхвърлена, казал, че ако животът му бъде запазен, би могъл да покаже как вашият другар, наричан Черни Прозорци, може да бъде спасен от Фунг.

— Как? — запитахме Орм и аз на един дъх.

— Не зная — отговори тя, — но предвидливо те пощадили човека. Да бъде доведен тук.

Една врата се отвори и Шадрах влезе. Ръцете му бяха вързани зад гърба, а на краката си имаше букаи. Това бе много изплашен и преобразен Шадрах, защото очите му се въртяха и зъбите му тракаха от ужас След като се простря на земята пред Валда Нагаста, той се извъртя и се опита да целуне ботуша на Орм. Стражите отново го изправиха на крака и Македа рече:

— Какво имаш да ни кажеш, предателю, преди да умреш?

— Работата е тайна, о Пъпка на Розата. Трябва ли да говоря пред толкова много хора?

— Не — отговори тя и заповяда повечето от присъствуващите да напуснат залата, включително палачите и войниците.

— Човекът е отчаян и няма да има никой да го пази! — предупреди Джошуа нервно.

— Аз ще го пазя, Ваше Величество — отговори Куик на своя лош арабски, като застана зад Шадрах и добави на английски: — А сега, котенце, дръж се прилично или ще ти се случи нещо лошо!

Когато поканените излязоха, на Шадрах отново бе заповядано да говори.

— Дете на Царе — започна той, — както знаете, Черни Прозорци е затворен в тялото на големия идол.

— От къде ти е известно това, човече?

— О, Господарке, зная го, а също и султанът го каза, нали? Е добре, мога да посоча таен път до този идол, откъдето той може да бъде достигнат и затворникът спасен. В детството ми аз, наречен Котка, защото мога да се катеря отлично, открих този път и когато по-късно Фунг ме заловиха и хвърлиха на лъвовете, избягах по него. Пощадете ме и аз ще ви го покажа.

— Не е достатъчно да посочиш пътя — каза Македа. — Куче, ти трябва да спасиш чуждестранния господар, когото предаде. Ако не го сториш, ще умреш. Разбираш ли?

— Това е тежко условие, Господарке — отговори осъденият. — Бог ли съм да ви обещая спасението на този чужденец, който може би е вече мъртъв? И все пак ще направя всичко възможно, като зная, че ако не успея, вие ще ме убиете, а ако успея, ще бъда пощаден. Във всеки случай ще ви покажа пътя до там, но ви предупреждавам, че е тежък.

— Където ти можеш да преминеш и ние можем да те следваме — каза Македа. — Кажи ми сега какво трябва да направим.

Тогава той й обясни подробно. А когато привърши, принц Джошуа се намеси, че не било подходящо Детето на Царе със собствената си свещена персона да предприема такова опасно пътуване. Тя изслуша неговите възражения и му благодари за грижите към нея.

— Въпреки това аз отивам — заяви тя. — Не толкова заради чужденеца, наречен Черни прозорци, а заради възможния таен път навън от Мур, който е необходимо да зная. И все пак се съгласявам с вас, чичо мой, че за такова рисковано пътуване е нужна охрана. Затова ви моля бъдете готови да тръгнете с нас по обед, понеже съм сигурна, че тогава всички ние ще бъдем в безопасност.

Джошуа почна да търси извинения, но тя го прекъсна не без ирония:

— Не, не, вие сте твърде скромен. Честта на абати е засегната в това дело, тъй като, уви, един абати предаде Черни Прозорци и друг Абати — именно вие — трябва да го спаси. Често сте ми разправяли, чичо мой, колко сте опитен при катерене по скали и сега ще дадете доказателство за вашата сръчност и храброст пред тези чужденци. Това е заповед, не говорете повече! — И тя стана, за да покаже, че аудиенцията е завършила.

Същия следобед по планински пътеки, които познаваше, Шадрах поведе малката група хора към билото на западната крепост на Мур. Хиляда и петстотин или повече стъпки под нас лежаха големите равнини, след които, няколко мили по-нататък, можеше да се види град Хармак. Идолът на долината не можехме да видим, защото тук пропастта се издаваше напред и го закриваше от погледа ни.

— Какво сега, човече? — попита Македа, облечена в грубата овнешка кожа на селянка, в която изглеждаше също така очарователна. — Тук е проломът, там лежи равнината. Не виждам никакъв път между двете и моят мъдър чичо, принцът, ми каза, че никога не е чувал за такъв.

— Господарке — отговори Шадрах, — сега аз поемам водачеството и вие трябва да ме следвате. Но най-напред да видим дали някой или нещо не липсва.

Тогава той обиколи групата и я преброи. Бяхме всичко шестнадесет души: Македа и Джошуа, ние тримата англичани, въоръжени с автоматични пушки и револвери, нашият водач Шадрах и няколко подбрани планинци, определени по тяхната опитност и храброст. В Мур също имаше храбри мъже, особено измежду овчарите и ловците, чиито домове бяха пръснати по чукарите. Тези яки водачи бяха натоварени с въжета, лампи и леки снаждащи се стълби. Когато всичко бе проверено и изпробвано, Шадрах отиде до купчина храсталаци, които с мъка растяха върху обруления от вятъра ръб на пропастта. В средата им той намери и отмести голям плосък камък, като откри началото на някогашно стълбище с износени и порутени стъпала.

— Това е пътят на древните — обясни Шадрах, — който, както казах, открих случайно, когато бях дете. Обаче нека го следват само тези, които не се страхуват, защото е стръмен и тежък.

Джошуа, вече изморен от дългата езда и ходене по билото на пропастта, започна да умолява Македа почти отчаяно да изостави идеята за влизане в тази ужасна дупка. Оливър подкрепи молбата му с няколко думи, но и с много умолителен поглед. Тя обаче остана непреклонна:

— Чичо мой — каза му, — с вас, опитния планинар, за какво да се страхувам? Ако докторът тук, който е достатъчно стар, за да бъде баща на двама ни (що се отнася до принца, това не бе вярно), е съгласен да отиде, сигурно и аз ще мога същото, нали? Освен това, ако останех тук, вие също ще искате да останете, за да ме пазите. И аз никога не бих си простила, ако ви лиша от такова голямо приключение. Аз също като вас обичам изкачването. Да вървим, да не губим повече време!

И така ние бяхме завързани, запалихме и лампите. Пръв тръгна Шадрах с Куик (на което сержантът настояваше като негов пазач), след тях няколко от планинците със стълби, въжета, факли, храна и други съоръжения. На втора линия следваха Оливър и Македа, после аз и Джошуа. Останалите планинци от ариергарда носеха резервното снабдяване. Така ние се отправихме в това много тежко и странно пътешествие.

Първите десетина стъпала от стълбата, макар и износени и почти отвесни, като в минна шахта, не бяха толкова трудни за слизане, освен за Джошуа, когото чувах да пухти и пъшка след мен. После имаше галерия по стръмен склон в източна посока. На края й следваше втора шахта с приблизително същата дълбочина, но стъпалата бяха много по-износени, явно от водата, значително количество от която капеше от стените. Друго затруднение бе въздухът, с течение отдолу нагоре, което застрашаваше да угаси лампите ни.

Към дъното на тази част почти не бе останало стъпало и придвижването ставаше много опасно. Точно тук Джошуа се подхлъзна и с вик на ужас се свлече надолу по шахтата и попадна върху гърба ми по такъв начин, че ако за момента нямах здрав захват с ръце и крака, той щеше да ме отхвърли върху Македа и всички щяхме да се изтъркаляме с главите надолу, вероятно към гибелта си. Все пак този дебел и ужасен човек вкопчи ръцете си около врата ми, като едва не ме удуши. Вече щях да припадна, ако планинците от третата група не бяха пристигнали и го изтеглиха. Спуснахме се чрез стълба, която челната група бе закрепила, до второто ниво. Оттам започваше друг дълъг стръмен коридор към изток, завършил в гърлото на трета яма.

Тук възникна големия въпрос, какво да правим с принц Джошуа, който се кълнеше, че не може да върви по-нататък, и изиска гръмогласно да бъде заведен обратно до върха на склона, макар Шадрах да го уверяваше, че нататък пътят бил много по-лесен. Накрая бяхме принудени да отнесем въпроса до Македа, която го разреши с няколко думи.

— Чичо мой — заяви тя, — вие казвате, че не можете да продължите, а е сигурно, че ние не можем да губим време и хора да ви изпратим обратно. Следователно трябва да спрете тук, докато се върнем, а ако не се върнем, направете, каквото можете, да се изкачите нагоре по шахтата. Сбогом, чичо мой! Това място е безопасно и удобно и ако сте мъдър, ще си починете малко.

— Безсърдечна жено! — завайка се Джошуа, треперейки като желе от страх и ярост. — Бихте ли захвърлили вашия годеник и повелител в тази ужасна дупка, докато се катерите по скалите като дива котка с тези чужденци? Ако остана, ще останете ли и вие с мене?

— Разбира се, че не! — отвърна Македа решително. — Трябва ли да се приказва, че Детето на Царе се страхува да отиде там, където гостите й могат да отидат.

И така краят на това бе, че Джошуа продължи в центъра на третата група планинци, които практически бяха заставени да го носят.

Шадрах беше прав, понеже по някаква причина стъпалата от тук нататък бяха почти здрави. Те само изглеждаха безкрайни и преди да достигнем целта си, аз пресметнах, че трябва да сме слезли почти хиляда и двеста стъпки в недрата на скалата. Накрая, когато бях почти напълно изтощен и Македа бе толкова запъхтяна, че бе принудена да се облегне на Оливър, а мен ме влачеха след себе си като куче на ремък, внезапно видяхме отблясък от дневната светлина, промъкваща се в тунела през малка дупка. При входа на още една яма или шахта намерихме Шадрах и останалите да ни чакат. Той поздрави и каза, че трябва да се развържем, да оставим лампите тук и да го следваме. Оливър го запита на къде води тази последна шахта.

— На още по-ниско равнище — отговори осъденият, — но него едва ли бихте пожелали да изследвате, тъй като завършва в голямата яма, където фунг съхраняват свещените си лъвове.

— Наистина — съгласи се Оливър и погледна към Куик, който кимна с глава и изсвири.

След това всички последвахме Шадрах и скоро се озовахме върху едно плато с размера приблизително на тенискорт. То бе издълбано от природата или от човешка ръка навътре в този огромен склон. Като отидохме до ръба на площадката с растящи по нея дървовидни папрати и гъсти зелени храсталаци, които щяха да ни направят невидими отдолу, видяхме, че отвесната пропаст продължаваше няколкостотин стъпки. Обаче за момента не обърнахме внимание на зейналата дълбочина, отчасти че бе потопена в сянка, отчасти по друга причина.

От дъното на бездната се издигаше нещо, което от начало взехме за заоблен хълм от черна скала с овална форма, от който стърчеше огромен каменен стълб, завършващ с нещо като декоративен храст. Само последният имаше размерът на селска къща. Върхът на тази храстоподобна скала бе точно срещу малкото плато, на което се бяхме появили, и на разстояние не повече от тридесет, четиридесет стъпки.

— Какво е това? — запита Македа Шадрах, като сочеше пред себе си, докато подаваше обратно на един от планинците чаша, от която бе пила вода.

— Това, Валда Нагаста — отговори той, — не е нищо друго, освен гърбът на могъщия идол на фунг, оформен като лъв. Големият скален стълб с храста на края е опашката на лъва. Без съмнение платформата под нас е мястото, на което древните жреци, притежавали Мур и земята на Фунг, обикновено са се крили, за да наблюдават, каквото са искали да видят. Погледнете! — и той показа някакви канали по повърхността на скалата. — Мисля, че тук някога е имало мост, спускан по желание върху опашката на бога-лъв, въпреки че той отдавна е изгнил. И все пак аз съм преминавал по този път и без него.

Ние го изгледахме учудени и в последвалата тишина чух Македа да прошепва на Оливър:

— Може би по този начин той, когото наричат Котката, е избягал от фунг или пък така се свързва с тях като шпионин.

— Или навярно е лъжец, Господарке — прекъсна я Куик, който също бе подслушал разговора им. Това беше версия, която, трябва да призная, ми се струваше вероятна.

— Защо ни доведе тук? — запита Македа скоро.

— Не ви ли казах в Мур, Господарке… да спасим Черни Прозорци. Сега слушайте! При Фунг е традиция да разрешават на тези, които са затворени в идола, да се разхождат върху гърба му при зазоряване и залез. Най-малкото това е техен обичай при Черни Прозорци… Не ме питайте как го зная. Но е истина, кълна се в живота си, който е в залог.

Сега планът ми е такъв. Имаме с нас стълба, която ще достигне от мястото, където стоим, до опашката на идола. Ако чуждестранният господар се появи върху гърба на божеството, което, вярвам, ще направи сега при залеза, някой от вас трябва да отиде и го доведе при нас. Може би е най-добре това да бъдете вие, господарю Орм. Ако отида аз, след случилото се Черни Прозорци няма да ми се довери.

— Глупако — прекъсна го Македа, — как може единствен човек да стори това нещо?

— О, Господарке, то не е толкова трудно, колкото изглежда. Няколко стъпки през бездната и после стотина по опашката на лъва, която е плоска отгоре и толкова широка, че един човек може да тича надолу по нея, ако внимателно следва извивките (естествено при тих ден)… и нищо повече. Но, разбира се, ако господарят Орм се страхува, което не вярвам, слушал съм толкова много за неговата храброст… — И като сви рамене, подлецът млъкна.

— Страхувам ли се, човече? — каза Оливър. — Е добре, не се срамувам да призная, че се страхувам от такова отиване. И все пак аз ще го сторя, обаче не и преди да видя моя брат сам на скалата, тъй като това може да е само твой трик да ме предадеш на Фунг, между които, зная, че имаш приятели.

— Това е лудост, вие няма да отидете! — заяви решително Македа. — Може да паднете и да се разбиете на парчета. Аз казвам, че няма да отидете!

— Защо не, племеннице моя? — прекъсна я Джошуа. — Шадрах е прав, чувал съм толкова много за храбростта на този неверник. Нека сега да го видим да направи нещо.

Тя се обърна към принца като тигрица.

— Много добре, чичо мой. Тогава и вие ще отидете с него. Сигурно един с древната кръв на абати няма да откаже същото, което се осмелява един „неверник“.

Като чу горното, Джошуа отново млъкна и аз нямам точен спомен за това, което той направи или каза във връзка с остатъка от тази трогателна случка. Тогава последна пауза, при която Оливър седна и започна да сваля ботушите си.

— Защо се събуваш, приятелю? — запита Македа с тревога.

— Защото, господарке — отговори той, — ако ще вървя по отвъдния път, по-безопасно е да го сторя по чорапи. Не се страхувайте — добави той нежно, — от детинство съм свикнал на подобни подвизи, макар че този превъзхожда всичко, което някога съм опитвал.

— Все пак аз наистина се страхувам — отвърна тя.

Междувременно Куик бе седнал и започна да сваля своите ботуши.

— Какво правиш, сержанте? — го запитах аз.

— Готвя се да придружа моя капитан в загубена кауза, докторе.

— Глупости — казах аз. — Ти не си млад за това дело, сержанте. Всъщност, ако трябва да отиде някой, това съм аз, тъй като вярвам, че синът ми е там, но зная, че ще ми се завие свят и ще падна, което само би провалило всичко.

— Разбира се — намеси се Оливър. — Аз съм тук командирът и заповедта ми е нито един от вас да не идва. Запомнете, сержанте, че ако се случи нещо с мен, ваше дело е да поемете взривовете и да ги употребите, което можете да свършите само вие. Сега идете и се погрижете за подготовката. Открийте плана на компанията, защото искам да почина и да се съсредоточа. Предполагам, че цялата тази работи е измама и няма да видим професора, но все пак е добре човек да е подготвен.

И така Куик и аз отидохме да надзираваме свързването на две от леките стълби и прикрепването на няколко дъски към горните пречки, за да се ходи по тях. Запитах кой щеше да бъде в групата освен Шадрах и Оливър и ми се отговори, че никой, тъй като всички се страхуваха. Най-после един от планинците на име Джафет се обяви за доброволец, след като му бе обещана земя лично от Детето на Царе. Този подарък тя обяви пред всички, а в случай на неговата смърт — да се даде на роднините му.

Накрая всичко бе готово и настъпи нова тягостна тишина, защото нервите на всички ни бяха толкова опънати, че изглеждахме неспособни да проговорим. Тя бе нарушена от внезапния и ужасен рев, който възлезе от пропастта.

— Сега е часът на хранене на свещените лъвове, които Фунг държат в ямата при основата на идола — обясни Шадрах. После добави: — Ако не бъде спасен, навярно Черни Прозорци ще бъде даден на лъвовете тази вечер, понеже е пълнолуние и е тържеството на Хармак. Не е изключено и да бъде запазен за идното пълнолуние.

Такова сведение не можеше да повдигне духа на никого, въпреки че Куик, винаги с бодро настроение, отбеляза, че това е може би невярно. Сенките започнаха да се сгъстяват в Долината на Хармак, от което разбрахме, че слънцето залязва зад планините. Наистина, ако не беше ясният и чуден отблясък от източното небе, бездната щеше да е потопена в здрач. Скоро в далечината, върху скалната издатина, която знаехме, че трябва да е сфинксовата глава на огромния идол, една малка фигура се появи, очертана от залеза, и започна да пее. В мига, когато чух далечния глас, едва не припаднах и действително щях да падна, ако Куик не беше ме задържал.

— Какво има, Адамс? — запита с тревога Оливър и погледна от мястото, където седяха с Македа и си шепнеха, докато дебелият Джошуа се мръщеше към тях от дъното. — Появи ли се Хигс?

— Не — отговорих аз, — но благодаря на бога, че синът ми е още жив. Това е неговият глас. Ох! Ако можеш, спаси и него!

Сега се надигна сдържано вълнение и някой ми тикна бинокъл в ръката. Но дали че беше лошо нагласен или състоянието на нервите не ми позволяваше, не виждах нищо през него. Затова Куик го взе и докладва:

— Висока стройна фигура с бяла роба, но от такова разстояние при тази светлина не мога да различа лицето му. Би могло да се повика, но това само ще ни издаде. А! Химнът е завършен и той си отиде. Изглежда че скочи в някаква дупка в скалата. Ободрете се, докторе, има за какво да благодарите.

— Да — повторих аз след него, — много благодаря, но въпреки това бих искал повече — след всичките тези години на търсене. Като помисля, че съм толкова близо до него, а той да не знае за това…

Сега върху гърба на идола се появиха трима бойци фунг, отлични мъже, облечени в дълги наметала и въоръжени с копия. Зад тях тръбач носеше рог или издълбан слонов глиг. Те маршируваха нагоре-надолу по дължината на площадката, от възвишението при врата до основата на опашката, като явно правеха проверка. Щом не откриха нищо (разбира се, че те не можеха да ни видят зад храстите на нашето малко плато, чието съществувание без съмнение и не подозираха), тръбачът издаде остър сигнал. Преди ехото да бе заглъхнало, той и другарите му изчезнаха.

— Вечерен обход за проверка. Виждал съм същото на Гибралтар — каза сержантът. — Ох по дяволите! Пуси не лъже, най-сетне… ето го. — И той посочи една фигура, която внезапно се издигна от черния камък на гърба на идола, точно както бяха сторили това стражите.

Това беше Хигс, Хигс без съмнение! Професорът носеше смачкания си слънчев шлем и тъмните, очила, пушеше голямата си лула от морска пяна и си правеше записки в бележника така спокойно, като че седеше пред нов обект в Британския музей. Зяпнах от удивление, защото някак си не очаквах, че наистина ще го видим. Но Орм стана много тихо от мястото си до Македа и само каза:

— Да, това е старият приятел наистина. Е добре, да започваме. Ти, Шадрах, положи стълбата и премини пръв, за да бъда сигурен, че няма твой номер.

— Не — намеси се Македа. — Това куче няма да отиде, защото той никога не би се завърнал — от своите приятели фунг. — Човече — обърна се тя към планинеца Джафет, на когото бе обещала земя, — ти ще прекосиш първи и ще държиш края на стълбата, докато този господар премине. Ако той се завърне благополучно, наградата ти се удвоява.

Джафет поздрави, стълбата бе пренесена и краят й закрепен на начупената скала, която представляваше опашката на сфинкса. Планинецът спря за миг с издигнати ръце и лице. Ясно бе, че се моли. После той нареди на другарите си да държат отсамния край на стълбата и като опита най-напред края й и се увери, че стои здраво, спокойно отиде оттатък, понеже беше храбър човек. Скоро го видяхме да седи на отсрещната масивна скала. Сега бе редът на Оливър. Той кимна на Македа, побледняла като платно, като й промърмори някакви думи, които не достигнаха до мен. После се обърна и разтърси ръката ми.

— Ако можеш, спаси и сина ми! — прошепнах развълнуван.

— Ще направя всичко възможно, ако мога да го намеря! — отговори той. — Сержанте, стане ли нещо с мен, ти знаеш дълга си!

— Ще се опитам да следвам примера ви, капитане, при всякакви условия, въпреки че ще бъде трудно — отговори Куик с доста разтреперан глас.

Оливър отиде до стълбата. Предполагах, че дванадесет или четиринадесет къси крачки щяха да му стигнат да премине отвъд и първата половина той прекоси със спокойна увереност. Когато бе точно в средата на прехода обаче, единият край на отсрещната страна на стълбата се изплъзна малко, въпреки усилията на Джафет да го задържи водоравно. В резултат дъската, вързана за пречките, пропадна няколко сантиметра надясно и едва не предизвика падането на Оливър в бездната. Той се залюля като разтърсена от вятъра тръстика, опита се да пристъпи напред, поколеба се, спря и бавно се сведе на ръце и колена.

— Ах! — изпъшка Македа.

— Неверникът изгуби самообладание! — подхвърля Джошуа със злорадство, което не успя да прикрие. — Той… ще…

Не можа да продължи, защото Куик се обърна, заплаши го диво с юмрук и каза на английски:

— Затвори се ченето, ако не искаш да го последваш, свиня такава!

При тези думи Джошуа, който разбра жеста, ако не и думите, притихна. Тогава планинецът каза от отвъдната страна:

— Не се бойте! Стълбата е безопасна.

За момент Оливър остана клекнал върху дъската, която само го делеше от страшната смърт в бездната. После отново се изправи и в пълно спокойствие извървя до другия край.

— Добре сторено от наша страна! — каза Куик и се обърна към Джошуа: — Защо ваше Царско Височество не акламира? Не, оставете на мира този нож или веднага ще има едно прасе по-малко на този свят!

И като се наведе, ловко изтръгна от принца оръжието му. Македа, забелязала всичко, се намеси:

— Чичо мой — каза тя, — храбрите мъже рискуват живота си там, докато ние седим в безопасност. Мълчете и престанете да се заяждате, умолявам ви.

В следния миг забравихме за Джошуа и изцяло се съсредоточихме към драмата, която се разиграваше на отвъдната страна на бездната. След кратка почивка, за да възстанови самообладанието или дъха си, Орм стана. Предвождан от Джафет, той се изкачи нагоре по насечената скала, докато достигна стълба при опашката на сфинкса. Тук той се обърна и махна с ръка към нас. Двамата продължиха, видимо с голяма увереност, по извивките на опашката до мястото, където тя изхождаше от тялото на идола. На това място се появи малко затруднение при изкачването през гладкия склон върху широкия терасовиден гръб. Скоро обаче те го преодоляха и за няколко секунди изчезнаха в снижението при хълбоците, което, разбира се, беше дълбоко няколко стъпки, и се появиха към рамената. Между тях можехме да видим Хигс с гръб към нас, напълно неподозиращ всичко, което ставаше зад него.

Като изпревари Джафет, Оливър отиде до професора и го докосна до ръката. Хигс се обърна, вгледа се за миг в двамата и навярно от почуда, направо седна на скалата. Те го дръпнаха за крака, а Орм посочи към канарата отзад и явно му обясняваше положението и какво трябва да направи. Последва кратък и оживен разговор. През бинокъла можехме да видим, че Хигс клатеше главата си. Той им каза нещо и те стигнаха до някакво споразумение, защото тогава професорът се обърна, направи няколко крачки и изчезна, както научих после, да доведе сина ми, без когото той не желаеше да избяга.

Мина известно време. То изглеждаше цяла вечност, но всъщност бе по-малко от минута. Дочухме викове. Белият шлем на Хигс се появи отново и двамата от стражите на фунг се бяха вкопчили в него. Той извика на английски и думите му достигнаха слабо и до нас.

— Спасявайте се! Ще задържа тези дяволи. Бягайте, проклет глупак, бягайте!

Оливър се поколеба, въпреки че планинецът го дърпаше, докато главите на още фунг се появиха. Тогава с жест на отчаяние той се обърна и побягна. Напред бягаше Оливър, после Джафет, когото бе изпреварил, а след тях напираха многобройни жреци или стражи, размахващи ножове, докато в дъното Хигс се търкаляше върху скалата със стражите.

Останалото бе много кратко. Орм се плъзна по гърба на идола към опашката, последван от планинеца, а подире им тичаха в редица трима фунг, които видимо не мислеха за опасността от падане повече, отколкото шейховете при египетските пирамиди, когато се катереха по тях като гущери. Не мислеха за опасността и Оливър, и Джафет, а летяха по опашката на лъва като по лекоатлетическа писта. Най-после Орм се добра до стълбата и за секунда премина половината, когато чу другарят му да извика. Един фунг бе хванал Джафет за крака и той бе се повалил върху дъската.

Оливър спря и бавно се обърна, като същевременно изваждаше револвера си. После се прицели и стреля, фунг пусна крака на Джафет, изхвърли нагоре ръцете си и падна надолу с главата в бездната. Следното, което си спомням, е че те и двамата бяха между нас и някой извика:

— Изтеглете стълбата!

— Не — каза Куик, — почакайте малко!

Смътно се почудих защо, когато видях, че трима от тези храбри фунг се движеха един след друг през нея, като си опираха за равновесие ръцете на рамената, докато другарите им ги акламираха.

— Сега дърпайте, братя, дърпайте! — извика сержантът и ние дръпнахме. Бедните фунг, не заслужаваха ли по-добра съдба?

— Винаги нанасяй щети на неприятеля, когато имаш възможност, — забеляза сержантът, като откри огън с автоматичната си карабина срещу няколко фунг, струпани върху гърба на идола. Обаче те скоро побягнаха, освен двама-трима, убити или ранени. Последва тишина, при която чух Куик да казва на Джошуа с най-лошия си арабски:

— Сега мисли ли Ваше Царско Височество, че неверниците са страхливци, въпреки че тези фунг са винаги толкова добри мъже, колкото и ние?

Джошуа отказа да спори и аз се обърнах и погледнах Оливър, който бе скрил лицето си с ръце и изглеждаше да плаче.

— Какво има, о приятелю, какво има? — чух Македа да казва с нежния си глас през сълзи, сълзи на благодарност. — Вие извършихте велико дело. Вие се завърнахте благополучно и всичко е наред.

— Не — отговори той, като забрави титлите й в своята беда, — всичко е лошо. Аз се провалих и тази вечер те ще хвърлят моя брат на лъвовете. Той ми го каза.

Като не намери отговор, Македа протегна ръка на планинеца, другарят му в приключението, който я целуна.

— Джафет — каза тя, — гордея се с теб. Твоята награда става четворна и от днес си капитан на моите планинци.

— Кажи ни какво стана — подканих аз Оливър.

— Следното — отвърна той. — Попитах Хигс за твоя син. Всъщност той пръв заговори за него… изглежда са станали приятели. Каза ми, че не иска да се спасява без него и би могъл да го доведе за миг, защото бил точно отдолу. Е добре, той отиде да го вземе и трябва да е намерил пазача вместо него, който, предполагам, ни е чул да говорим. Ти знаеш за останалото, колкото и аз. Тази вечер, когато пълната луна е два часа високо, ще има жертвоприношение и бедният Хигс ще бъде спуснат в бърлогата на лъвовете. Той пишеше своето завещание в един бележник, когото го видяхме, понеже Барунг му обещал да ни го изпрати.

— Докторе — каза сержантът с доверителен глас, разбрал всичко, — бихте ли ми превеждали малко, искам да поговоря с Котката тук, а моят арабски е твърде слаб?

Кимнах и отидохме в този ъгъл на платформата, където Шадрах стоеше настрана, като наблюдаваше и слушаше.

— Сега, котке — каза сержантът (давам забележките му на неговия език, без мой превод), — само слушай мен и разбери, че ако кажеш лъжи или правиш номера, ти или аз няма да достигнем върха на тази канара отново живи. Схващаш ли?

Шадрах отговори, че разбира.

— Много добре. Ти ни каза, че веднъж си бил затворник между фунг и си бил хвърлен на тези свещени лъвове, но си излязъл. А сега обясни точно как стана това.

— Така, о Куик. След церемониите на жертвоприношението, които нямат сега значение, бях спуснат в бърлогата с кошница за храна и изхвърлен от нея като всяко друго месо. После вратите бяха вдигнати с веригите и лъвовете влязоха да ме разкъсат.

— И какво стана след това, Шадрах?

— Какво стана ли? Ами, разбира се, скрих се в сянката, доколкото можах, точно до стените на пропастта, докато една дяволска лъвица ме надуши и ми отправи удар. Погледни, тук са белезите от ноктите й. — И той посочи драскотините по лицето си. — Тези нокти жилеха като скорпиони и ме подлудиха. Като видях жълтите й очи, ужас ме обзе. Втурнах се към пропастта, както котка, преследвана от куче, се мята към ограда. Вкопчих се в гладката й стена с ноктите си, с палците на нозете, със зъбите. Един лъв скочи нагоре и одра месо от крака ми тук и тук — и той показа белезите, които едва можахме да видим в тази смътна светлина. — После се върна назад за нов скок. Над мен видях малка издатина, голяма колкото да стъпи ястреб, не повече. Скочих, хванах я и издърпах краката си, така че лъвът не ме достигна. Направих усилието, което един мъж прави веднъж в живота си. Някак си се изтеглих до тази издатина. Облегнах едрото си бедро на нея и се притиснах към скалата, за да се закрепя. После тя подаде и аз се стоварих в дъното на тунел. След това, о Боже на Израел, се измъкнах в тъмното до върха на канарата, като душех пътя си и се катерех Като маймуна, рискувайки хиляди пъти среща със смъртта. Отне ми два цели дни и нощите. През последната нощ аз не знаех вече какво правя. И все пак намерих пътя си и по тази причина моят народ ме нарича Котката.

— Разбирам — каза Куик с друг и по-почтителен глас. — Какъвто и голям негодник да си, имаш кураж. Сега кажи, като помниш какво те предупредих — и той потупа дръжката на револвера си. — Тази бърлога за хранене там ли е сега, където и преди?

— Вярвам, о Куик. Защо да се премества? Жертвите се спускат от корема на божеството точно там, между бедрата му, където има врати. Мястото за хранене лежи в празнина на канарата. Тази платформа, на която стоим, е над нея. Никой не ме видя, когато избягах, и не ме потърси, следователно те са си помислили, че лъвовете са ме изяли, както са изяли хиляди. Никой не влиза там, а само когато зверовете са се нахранили и се оттеглят в бърлогата си, тези, които наблюдават отгоре, спускат решетките.

— Тази дупка в скалата още ли е там, Шадрах?

— Без съмнение, въпреки че не съм слизал долу да погледна.

— Тогава, момчето ми, сега отиваш там — забеляза мрачно Куик.

Глава XII
Бърлогата на лъвовете

Завърнахме се при другите и им съобщихме всичко, което бяхме научили от Шадрах.

— Какъв е твоят план, сержанте? — запита Оливър, когато чу. — Кажи ми, защото аз нямам никакъв. Моята глава е замаяна.

— Следното, капитане, каквото и да струва,: аз трябва да слезна долу през дупката, за която тази Котка говори тук, и да вляза в бърлогата. После, когато спуснат професора, ако го направят, и вдигнат портите, аз трябва да отбивам лъвовете с карабината си, докато той изтича до стълбата, която е приготвена за него, и да го последвам, ако мога.

— Чудесно — възкликна Орм, — обаче не можеш да отидеш сам. Аз ще дойда също.

— И аз — добавих.

— Какви планове правите? — запита нетърпеливо Македа, защото, разбира се, не можеше да разбере нашия разговор.

Ние обяснихме.

— Какво, приятелю мой? — каза тя укорително на Оливър. — Ще рискуваш ли живота си отново тази вечер? Това е сигурно изкушение на божията доброта.

— Би било изкушение на божията доброта още повече, ако оставех приятеля си да бъде изяден от лъвовете, Господарке — отговори той.

Последва дълга дискусия. Накрая бе уговорено, че щяхме да се спуснем до нивото на бърлогата, ако това бе възможно. Оливър и Куик трябваше да слязат в бърлогата с Джафет, който незабавно изяви желание да ги съпроводи. Аз с няколко планинци трябваше да застана при отвора на дупката като резерва, за да охранявам тяхното оттегляне от лъвовете. Помолих се да взема по-активно участие, но те не желаеха и да слушат, като изказваха доста правдиво съображение, че съм най-добрият стрелец от тримата и щях да бъда по-полезен отгоре, ако луната свети ярко, както се надявахме. Обаче аз се съмнявах, че имаха друго на ум: бях твърде стар за такава авантюра. Освен това искаха да ме запазят от риск.

Тогава изникна въпросът, кой трябва да се спусне по последния тунел до мястото на операцията. Оливър пожела Македа да се завърне на билото на склона и да чака там, но тя веднага отговори, че не можело и да мисли за изкачване без наша помощ. По-скоро бе решена да види края на акцията. Даже и Джошуа не искаше да си отиде. Мисля, че като непопулярна личност между тях той нямаше доверие на планинците, които трябваше да го съпроводят. Предложено бе да остане на място, докато се завърнем, ако… се завърнехме, но тази идея му харесваше още по-малко от другата. Защото той изтъкна с голямо основание това, което ние бяхме пропуснали, а именно, че сега фунг знаеха за прохода и бяха напълно способни да провалят нашия номер, тоест да прехвърлят мост откъм опашката на сфинкса с последващ опит да щурмуват Мур.

— Тогава какво ще правя, ако те ме намерят тука сам? — запита той патетично.

Македа отговори, че междувременно ще бъде разумно да се блокира входът на тунела, чрез който достигнахме до платформата, по такъв начин, че да не може лесно да се форсира.

— Да — отговори Оливър. — И ако въобще се измъкнем от това положение, да срутим шахтата навътре, за да сме сигурни, че не може да бъде използвана.

— Тази шахта може да бъде полезна, капитане — каза Куик колебливо.

— Има по-добър начин, сержанте, ако искахме да минираме сфинкса отдолу. Искам да кажа — през гробницата на царете. Аз измерих грубо нивата и краят на същото не може да бъде далеч. Както и да е, тази шахта не ни е повече от полза, щом фунг я откриха.

После се заехме да запълним отвора на прохода с каквито камъни намерихме. Това беше трудна задача, но планинците свършиха добра работа под наше ръководство, като накамариха скалите по такъв начин, че едва ли можеха да се разчистят за късо време без помощта на експлозиви. Докато тази работа напредваше, Джафет, Шадрах и сержантът, който ги надзираваше, предприеха изследване на последната шахта, водеща до нивото на бърлогата. За наше облекчение, точно когато бяхме завършили запушването на дупката, те се завърнаха с новината, че сега, след отстраняването на няколко нападали камъни, шахтата е достъпна с помощта на въжета и стълби.

И така в същия ред, както преди, ние започнахме преминаването й и след около половин час, тъй като беше по-малко от триста стъпки дълбока, стигнахме дъното. Тук намерихме подобно на стая място, изпълнено с прилепи и вероятно изкопано от хората. Както Шадрах бе казал, в източния му край имаше огромен продълговат камък. Беше така балансиран, че даже ако един човек, натиснеше единия от краищата му, той се завърташе и оставаше от двете си страни проход, достатъчен да позволи на човек да премине покрай него в клекнало положение. Много тихо залостихме отвора на тази примитивна врата и погледнахме навън. Сега пълната луна бе изгряла и ярката й светлина бе започнала да залива бездната. При нея видяхме мрачна сянка, достигаща до триста стъпки над нас. Знаехме, че е хвърлена от хълбоците на гигантския сфинкс, който лежеше отвъд върху каменната планина. От тези хълбоци, според Шадрах, Хигс щеше да бъде спуснат на лъвовете в кошница за храна. В сянката, и от двете й страни, беше бърлогата за хранене, която заемаше почти сто квадратни ярда и от нея се разнасяше отвратителна смрад.

Тази задимена бърлога бе затворена от скална стена или бариера, пресечена с няколко врати от метални пръти. Поне така преценихме при лунната светлина, процеждаща се през тях. Отвъд тази източна стена се чуваха ужасяващи ревове, ръмжения и скимтения. Видимо там бе жилището на свещените лъвове.

Само още една подробност трябваше да се спомене. На скалния под, почти под нас, лежаха човешки остатъци — това личеше по разкъсаните им дрехи и коси. Както някой обясни, мисля, че Шадрах, те бяха на човека, който Орм бе застрелял върху опашката на сфинкса, и на другарите му, изтърсени от стълбата.

Известно време се взирахме в тази ужасна дупка мълчаливо. После Оливър извади часовника си и задействува звънеца му.

— Хигс ми каза — промълви той, — че трябвало да го хвърлят на лъвовете два часа след изгряването на луната, което значи след около петнадесет минути. Сержанте, мисля, че трябва да се приготовляваме.

— Да, капитане — отговори Куик, — всички сме готови, включително и тези зверове, ако се съди по врявата им, освен може би Самюел Куик, който никога не се е чувствал по-малко готов за нещо в живота си. Хайде сега, Пуси, постави тази стълба. Ето ви карабините, капитане, и шест пачки патрони с издълбани върхове. Няма да са ви нужни повече и е безполезно да носим извънредна тежест. В десния ви джоб, капитане, не забравяйте. Аз имам също толкова в моя. Докторе, ето една камара и за теб върху този камък. Ако легнеш там, ще имаш добра видимост и опора за лакътя си. При тази дистанция стрелбата трябва да бъде много точна, даже и при лунна светлина. Най-добре е да поставите револвера си на предпазител, капитане. Поне аз го правя, защото може да ни се случи и падане, а тези новоизработени играчки са с много лек спусък. Ето и Джафет е готов, така че дайте заповед за акцията, сър, и ние ще влезем в действие. Докторът ще преведе на Джафет.

— Слизайте по стълбата — разпореди се Орм — и напредваме около петдесет крачки в сянката, където можем да виждаме, без да ни виждат. Според Шадрах, там се пуска кошницата с храна. Ще стоим на това място и ще чакаме пристигането на тази кошница. Ако в нея е професорът, трябва да го хванем или отведем или, ако е нужно — да го носим до стълбата. При нея да има няколко планинци с готовност да му помогнат. Твоята задача, сержанте, и моята, а също и на доктора, който ще стреля отгоре, е да държим на разстояние лъвовете, доколкото можем, ако те се появят, и да се оттегляме със стрелба. Ако зверовете заловят някой от нас, той трябва да бъде изоставен, иначе ще бъде глупаво да се пожертваме ненужно и двамата. Колкото за останалите, ти, сержанте, и ти Джафет, трябва да се ръководите от обстоятелствата и да действувате по свое усмотрение. Не чакайте специални заповеди от мен, които може и да не последват. Сега, хайде! Ако не се завърнем, Адамс, ще се погрижите за Детето на Царе да се изкачи невредимо по шахтите и ще я отведете в Мур. Сбогом, господарке!

— Сбогом — отговори Македа с твърд глас. Не можех да видя лицето й в този мрак. — Сигурна съм, че скоро ще се завърнете с твоя брат.

Точно тогава се намеси и Джошуа:

— Няма да допусна превъзходството по храброст на тези неверници — заяви той. — Не притежавам техните страшни оръжия и не мога да пристъпя в бърлогата, но ще се спусна да пазя основата на стълбата.

— Много добре, сър — отговори Орм изненадан. — Сигурен съм, че ще ви е приятна нашата компания. Само че запомнете: трябва да сте бърз при изкачването й, защото гладните лъвове са активни. И ние няма да сме отговорни за всичко, което би могло да се случи.

— Действително, по-добре е да останете тук, чичо мой — забеляза Македа.

— За да ми се подигравате непрекъснато после, племеннице моя. Не, аз ще отида да се срещна с лъвовете.

И той много бързо пропълзя през дупката и започна да се спуска по стълбата. Наистина, когато Куик го последва, той го намери едва на половината път и трябваше да ускори придвижването му, като неволно стъпваше на пръстите му.

След около минута погледнах от ръба и видях, че те всички бяха в бърлогата освен Джошуа, който отново бе изкатерил стълбата и проврял главата си над дупката, като се държеше за скалата така, сякаш бе разпънат. Като се страхувах да не бъде видян там, даже и в сянката, предложих на Македа да му заповяда или да слезе долу, или да се върне, което тя стори енергично, но без резултат. Така накрая го оставихме на мира.

Междувременно тримата изчезнаха в сянката на сфинкса и не можехме повече да ги виждаме. Огромната кръгла луна се издигаше все по-високо и обливаше останалата част от бърлогата със светлина. Тишината бе пълна, като се изключи понякога ревът или скимтенето на лъвовете отвъд стената. Сега можех да различавам металните врати в тази стена и даже тъмните и дебнещи форми, движещи се насам-натам отвъд пречките им. После различих и нещо друго — фигурите на мъже, които се събираха върху върха на стената, макар да не знаех от къде идват. Постепенно броят им нарасна до стотици, тъй като стената бе широка като шосе. Това явно бяха зрители, дошли да присъствуват на жертвената церемония.

— Принце — прошепнах на Джошуа, — трябва да слезете от стълбата, или ще ни предадете. Не, вече е късно да се изкачите тук отново, защото лунната светлина вече достигна точно над главата ви. Слезте долу, или ще отпъна стълбата и ще ви оставя да паднете.

Тогава той слезе на дъното и се скри между няколко папрати и храсти, където не го видяхме известно време, а и да си кажем право, забравихме за него.

Далеч, далеч от нас, предполагам от гърба на идола, се чуха слабите звуци на тържествено пеене. То заглъхна и чухме викове. После внезапно отново се усили. Тогава Македа, коленичила близо до мен, допря ръката ми и посочи към сянката, която постепенно се разреди от лунната светлина. Погледнах и видях високо във въздуха, може би на двеста стъпки от земята, нещо тъмно да се спуска бавно. Без съмнение това беше кошницата с Хигс и, дали по съвпадение или не, в този момент лъвовете от далечния край на стената отговориха с непрекъснат ужасен рев.

Бавно, бавно се спускаше фаталната кошница, докато стигна на няколко стъпки от земята, когато започна да се клати напред-назад като махало. При всяко залюляване тя правеше по-голяма дъга. Скоро, когато застана над ръба на сянката, бе пусната с инерция и преобърната. От нея се изтъркаля дребната фигура на човек, Макар от това разстояние да виждахме малко от него, не се съмнявахме кой е — докато се търкаляше, от него падна шапката му и аз веднага познах в нея слънчевия шлем на Хигс. Професорът стана, закуца много бавно и мъчително след шлема, вдигна го и започна да изтупва с него колената си. В този момент се чу металическо дрънчене.

— О, боже, те вдигат решетките! — изстена Македа.

Последваха още шумове, този път от дивите животни, които беснееха за своята плячка, и от други, човешки зверове, пищящи от възбуда върху стената. Професорът се обърна и видя всичко. За миг изглеждаше, че ще се затича, после размисли, сложи шлема на главата си, скръсти ръце и застана неподвижен. Така ми напомни по странен начин, може би поради ниската му и дебела фигура, за една картина, която бях виждал, на великия Наполеон, съзерцаващ катастрофа.

Да се опише какво последва е много трудно, защото наблюдавахме не една, а няколко сцени едновременно. Например там бяха лъвовете, които не се държаха, както можеше да се очаква. Мислех, че ще се втурнат през вратите и ще се хвърлят върху жертвата. Но, дали защото бяха вече хранени, или дали мислеха, че едно човешко същество не си заслужава труда, те реагираха различно. Излязоха през вратите в две лениви жълти редици: възрастни мъжки лъвове, лъвици, подрастващи и малки лъвчета, които игриво се хапеха едно друго — всичко може би петдесет или шестдесет животни. От тях навярно само две или три погледнаха към професора, защото никой не се спусна към него, докато останалите се пръснаха из цялата бърлога, като някои изчезнаха в сянката на околния склон.

Тук един от тях трябва да се бе движил достатъчно бързо, защото след няколко секунди чухме ужасен писък Като се протегнах над скалите, видях, че принц Джошуа бягаше нагоре по стълбата по-бързо, отколкото би го направил който и да е лондонски запалвач на улични лампи в детството ми. Но макар да тичаше пъргаво, дългият, слаб и извит звяр се оказа по-чевръст. Той се повдигна на задните си крака, протегна огромната си лапа — можех да виждам сега и бляскащите нокти в нея — и удари или закачи бедния Джошуа. Лапата го засегна в кръста и като че ли го прикова към стълбата. После тя бавно се изтегли надолу и, о небеса как виеше нещастният принц! И другата лапа се повдигна за същата операция, когато аз се надвесих и държан от един абати за глезените, успях да прострелям звяра в главата. Той се срина долу, като отнесе със себе си голяма част от долните дрехи на Джошуа. След няколко секунди принцът беше между нас, претърколен с пъшкане в един ъгъл, където остана под надзора на няколко от планинците, защото нямах време да се занимавам с него точно сега.

Когато димът най-после се разсея, видях, че Джафет бе достигнал Хигс и му жестикулираше да бяга, докато два лъва, мъжки и женски, стояха на малко разстояние и наблюдаваха двойката с интерес. След няколко кратки думи Хигс посочи коляното си, видимо той бе окуцял и не можеше да тича. Джафет се справи с положението, като му посочи гърба си и се наведе. Хигс се метна върху него и, прихванат като чувал с брашно, двамата започнаха да напредват към стълбата.

Лъвът седна като голямо куче и наблюдаваше това странно явление със слаб интерес, но лъвицата, подтикната от женско любопитство, последва и задуши към Хигс. Забелязал я през рамо, той свали смачкания си шлем и го хвърли върху главата на животното. Лъвицата изръмжа после сграбчи шлема, поигра си с него, както прави коте е кълбо прежда. В следния миг, незадоволена, нададе кратък и див рев, изтича напред и клекна за скок, като пляскаше с опашката си. Не можех да стрелям, защото куршума трябваше да мине най-напред през Джафет и Хигс.

Ала точно когато мислех, че краят е настъпил, гръмна карабина от сянката и звярът се търколи, като риташе и хапеше скалата. При това ленивият лъв изглежда се събуди и скочи не към хората, а към ранената лъвица Последва яростна битка, чиито подробности и край се загубиха в облак прах и летящи косми.

Тълпата върху стената започна да схваща истинското положение и започна да крещи от възбуда, която бързо се предаде на по-малко свирепите зверове. Те нададоха ужасен рев и затичаха наоколо, като се държаха предимно в сенките, докато Джафет с товара си правеше бавен, но постоянен напредък към стълбата. Тогава от мрака под задната част на сфинкса се чу бърза стрелба и веднага Орм и Куик излязоха на лунната светлина, следвани от множество разгневени лъвове, които напредваха с кратки пристъпи. Ясно бе, че двамата бяха запазили самообладание и действуваха по план.

Единият изпразваше карабината си в преследващите ги зверове, докато другият изтичваше назад няколко крачки, като вкарваше в движение нова пачка патрони. Тогава той пък започваше да стреля, а неговият другар на свой ред се оттегляше зад него. По такъв начин двамата повалиха доста лъвове, защото разстоянието бе твърде малко за пропуски и куршумите дум-дум често стигаха целта си. Те парализираха даже когато не убиваха. Аз също открих огън и макар че при такава несигурна светлина повечето от изстрелите ми бяха безвредни, другите все пак ликвидираха няколко звяра, станали опасни.

Така се развиха събитията, докато и четиримата, тоест Джафет с Хигс на гърба си, Орм и Куик, достигнаха на двадесетина крачки от стълбата, въпреки че бяха разделени може би на половин крикетно хвърляне. Помислихме, че вече са спасени, и завикахме от радост, докато стотиците зрители върху стената ревяха яростно.

Тогава внезапно положението се промени. От всички страни заприиждаха нови лъвове и обградиха хората в пръстен, кръвожадно настървени, въпреки крясъците и трясъка на оръжията, които те никога не бяха чували преди, които ги плашеха и правеха предпазливи.

Млад лъв се спусна и прекатури Джафет и Хигс. Аз стрелях и го улучих в хълбока. Той яростно захапа раната си, после скочи върху проснатата двойка с ръмжене, но при подобна болка забрави да ги убие. Пръстенът от зверове се стесни. Можехме да виждаме жълтите им очи да блещукат в тъмнината. Орм и Куик можеха да си пробият път с пушките, но те не искаха да изоставят другарите си. Изглеждаше, че бе настъпил ужасният край.

— Следвайте ме! — извика Македа, която през цялото това време бе наблюдавала задъхана до мен, и скочи към стълбата. Аз я дръпнах назад.

— Не! — креснах аз. — Слушайте ме, абати! Една жена ли трябва да ни води?

Как съм слязъл по тази стълба, не мога да си спомня, нито пък зная как планинците идваха след мен, но, мисля, че повечето от тях просто се изтъркаляха надолу по тази тридесет стъпки скала. За тяхна чест трябва да се каже, че те все пак крещяха като демони и размахваха дългите си ножове.

Ефектът от нашето внезапно пристигане бе необичаен. Изплашени от атаката и шума, лъвовете отстъпиха, а после побягнаха във всички посоки. Раненият млад лъв остана — или не искаше да се движи, или не можеше, и беше намушкан смъртоносно там, където стоеше — над професора и Джафет. След пет минути всички ние бяхме в безопасност пред входа на тунела.

По такъв начин спасихме Хигс от бърлогата на свещените лъвове, които пазеха идола на фунг.

Глава XIII
Приключенията на Хигс

Рядко ми се е удавало да видя по-изморена и по-раздърпана група хора от тези, която призори се измъкна най-после от изхода на древната шахта върху канарите на Мур. И все пак с едно изключение групата бе радостна, защото се завръщахме триумфиращи: след големи опасности наистина изпълнихме целта си — спасяването на Хигс, което при дадените условия повечето хора биха счели за невъзможно. Да, той беше тук, след като си бе наранил коляното и загубил шапката, но иначе почти здрав, с изключение на още няколко дребни драскотини, нанесени му от младия лъв. И все още носеше своите „черни прозорци“, както ги наричаха туземците.

Даже и принц Джошуа беше радостен, макар и обвит с някакъв груб чувал, защото лъвът му бе откъснал повечето от долното облекло, оставил му и дълбоки драскотини от ноктите си. Не бе ли той презрял опасностите на бърлогата и по такъв начин доказал себе си герой, чиято слава щеше да се помни с поколения? Не бях ли го уверил, че почетните му рани, макар и болезнени (наистина, след като бяха превързани, те го направиха схванат като мумия, така че, ако не стоеше прав, трябваше да бъде носен или да лежи по очи), нямаше да се окажат фатални? И не бе ли той доживял отново да стигне горния въздух, което бе повече, отколкото бе очаквал? Не беше чудно тогава, че се радваше.

Само аз не можах да споделя общата радост — въпреки че приятелят ми бе възвърнат, синът ми все още оставаше пленник при фунг. И все пак, даже и в това отношение, работите можеха да бъдат по-лоши, понеже научих, че бе третиран добре и не беше в опасност. Но за това ще пиша скоро.

Никога няма да забравя сцената след пристигането на Хигс в нашата дупка, когато въртящата се скала бе затворена, а лампите запалени. Той седеше там на пода, червената му коса пламтеше като факел, дрехите му бяха разкъсани и окървавени, брадата раздърпана и щръкнала на къдри до ушите. Наистина целият му вид, подчертан от черните очила с метални рамки, бе по-безславен, отколкото може да се опише. Освен това смърдеше ужасно на лъв. Той си пъхна ръката в джоба и извади голямата си лула, останала здрава в схватката.

— Малко тютюн, моля — каза професорът. Това бяха първите му думи към нас. — Свърших моя, запазих да изпуша последния точно преди да ме поставят в тази смрадлива кошница.

Аз му дадох и той си запали лулата. Светлината на клечката кибрит падна върху лицето на Македа, която се взираше в него с радостно удивление.

— Колко необикновено красива жена — каза той. — Какво прави тук, коя е тя?

Казах му. Тогава професорът стана или по-право се опита, опипа за шапката си, която, разбира се, бе изчезнала, с намерението да я свали, но незабавно се обърна към нея на своя прекрасен и красноречив арабски. Той изтъкна колко е щастлив да получи тази неочаквана чест и така нататък. Тя го поздрави с избавлението му, при което лицето му стана сериозно.

— Да, отвратителна работа — каза той. — И едва мога да си спомня дали името ми е Даниел или Птоломей Хигс. — После се обърна към нас и добави: — вижте, приятели, ако не ви благодаря, то не е от неблагодарност, а защото не мога. Истината е, че съм малко замаян. Синът ти е добре, Адамс. Той е прекрасен младеж и ние станахме отлични приятели. В безопасност ли е? О, да, той е в безопасност като в черква! Старият Барунг, това е султанът и също така добър човек, въпреки че наистина ме хвърли на лъвовете, но жреците го накараха, много го обича и ще го ожени за дъщеря си.

Междувременно хората обявиха, че всичко е готово за нашето изкачване. И като превързах Джошуа, радостни от новините на Хигс, ние започнахме тази тежка работа, която, вече казах, накрая изпълнихме сполучливо. Но даже и тогава нашите усилия не завършиха, необходимо бе да се запълни входът на шахтата така, че да стане невъзможно използването му от фунг, а те вече знаеха за нейното съществуване. Това дело не може да се забавя — като минавахме през платформата, чухме гласове на хора отвъд грубата стена, която бяхме изградили. Очевидно жреците или пазачите на идола, вбесени от спасяването на жертвата им, вече бяха успели да прекосят пропастта и обмисляха нападение. Този факт ни накара да ускорим придвижването си. Ако те пробиеха, преди да сме минали покрай тях, съдбата ни би била ужасна.

Наистина щом като стигнахме върха и временно го блокирахме, Куик, колкото и да бе уморен, бе изпратен на кон, придружен от Македа, Шадрах (сега при условията на договора той беше отново свободен човек) и двама планинци, да галопира до двореца на Мур и да докара експлозиви. Ние, всички останали, защото Хигс отказа да напусне, а нямахме начин да носим Джошуа, наблюдавахме мястото, или по-точно абати наблюдаваха, докато ние спахме с пушките в ръце. До обед Куик се завърна заедно с много мъже с носилки и всички необходими неща. Тогава измъкнахме камъните и Оливър, Джафет и няколко други се спуснаха до първото ниво и нагласиха заряди за взривовете. След известно време Орм се появи отново с другарите си. Изглеждаше малко бледен и загрижен и извика да се дръпнем настрана. Той следваше нашето отстъпление до определено разстояние, развивайки след себе си жица. После се спря и натисна копчето на една батерия, която държеше в ръката си. Чу се глуха експлозия и се почувства разтърсване на почвата сякаш при земетресение, докато от устието на шахтата полетяха във въздуха камъни.

Всичко бе извършено умело и ние можахме да забележим само известно спадане на почвата там, където беше древната яма.

— Съжалявам за тях — каза тогава Оливър, — но трябваше да се направи.

— Съжаляваш за кого? — запитах аз.

— За тези жреци или войници на фунг. Нивата долу са пълни с тях, мъртви или живи. Те нахлуваха по петите ни. Е добре, никой няма да премине повече по този път.

По-късно, в къщата за гости на Мур, Хигс ни разказа своята история. След преследването на Шадрах (било планирано то да засегне всички ни, професорът чул такъв разговор между него и един капитан фунг) той бил заловен и затворен във вътрешността на огромния сфинкс с издълбани от древното племе многобройни зали и килии. Тук султанът Барунг го посетил и информирал за срещата му с нас, към който той явно изпитвал добри чувства, а също така, че сме отказали възможността да го освободим с цената на изневеряване на нашето поръчение.

— Знайте — каза Хигс, — че отначало много бях разгневен на вас и ви укорих, че сте безсърдечна сбирщина. Обаче, като размислих, схванах, че сте прави, въпреки че не приех идеята да бъда пожертвуван на един сфинкс и захвърлен като парче конско месо на лъвовете. Ала Барунг ме увери, че няма друг изход от положението, без да се нанесе кръвна обида на жреците, които са твърде влиятелни между фунг, и да се стигне до ужасно проклятие на страната. Междувременно той ми създаде всички възможни удобства. Например разрешиха ми да се разхождам по гърба на идола, да общувам с жреците, подозрителна и най-затворена каста, и да разучавам цялата им религиозна система, от която без съмнение произхожда и тази на Египет. Действително направих грандиозно откритие, което, ако някога се измъкнем от това положение, ще запази името ми за всички поколения. Прадедите на тези фунг несъмнено са и прадеди на преддинастичните египтяни, както се разбира от сходството на техните обичаи и духовни теории. Освен това взаимна връзка се поддържа между фунг, тогава с главна квартира тук, в Мур, и египтяните от времето на Двадесетата имперска династия, а вероятно и по-късно. Приятели мои, в подземията на сфинкса има надпис, направен от затворник, екстрадиран в Мур от Рамзес II. Издълбан е бил от него през нощта, преди да бъде хвърлен на свещените лъвове, съществували още в онези дни като установена институция. Аз имам копие то този надпис в бележника си. Заявявам ви — добави той с триумфален фалцет, че имам достоверно копие на този надпис благодарение на Шадрах, чиято мръсна глава да бъде благословена!

Поздравих го сърдечно за този успех и преди да продължи да ни засипва с археологически подробности, го запитах за подробности около сина ми.

— Ох! — възкликна Хигс. — Той е много мил младеж и изключително красив. Наистина съм много горд да имам такъв кръщелник. Той бе много заинтересован да чуе, че сте го търсили толкова много години, наистина много трогнат. Все още говори английски, макар и с акцент на фунг, и, разбира се, би искал да избяга. Междувременно прекарва добре, тъй като е главен трубадур на божеството, защото гласът му е наистина прекрасен. Тази длъжност му дава редица привилегии. Нали ви казах, че трябва да се ожени за единствената законна дъщеря на Барунг през последната нощ на идното пълнолуние. Церемонията ще се състои в град Хармак и ще бъде най-грандиозната от редица поколения насам, накратко, пиршество на целия народ. Много бих желал да присъствам на него, тъй като е твърде интелигентен младеж, той ми обеща да си държи бележки за всичко и, надявам се, може да ги получа някога.

— А той привързан ли е към тази дива жена? — запитах аз ужасен.

— Привързан ли? Боже мой, не. Каза, че никога не я е виждал и само знаел, че била доста грозна, а се разправя — и с надменен характер. Той е философ обаче, като човек изтърпял толкова много несгоди, и следователно приема нещата, както идват, благодарейки на провидението, че не са по-лоши. Знайте, че като съпруг на султанската дъщеря, освен ако двамата не се карат твърде буйно, той ще бъде в безопасност от лъвовете, а това почти не можеше да се смята преди. Но ние не се задълбавахме твърде много в тези домашни работи, докато имаше толкова много по-важни неща, които интересуваха и двама ни. Той искаше да знае всичко за нас и плановете ни, а пък аз естествено — да науча всичко за фунг, за ритуала и традициите, свързани с обслужването на Хармак, така че никога не скучаехме, факт е, че желаех да бъдем по-дълго заедно, затова станахме отлични приятели. Но каквото и да се случи, мисля, че събрах есенцията на информацията му. — И той потупа дебелия бележник в ръцете си, като добави: — Какво ужасно нещо щеше да се получи, ако това богатство беше изядено от един лъв. За мене лично то няма значение. Може да има много по-добри египтолози, но се съмнявам, дали на някой от тях ще му се отдадат отново такива възможности за оригинално изследване. Аз обаче взех всички възможни предпазни мерки да спася моите бележки, като оставих копие от най-важните от тях, написани с туземно мастило върху агнешка кожа, на съхранение у вашия син. Всъщност можех да оставя и оригиналите, но за щастие забравих това във възбудата на моето твърде прибързано заминаване.

Съгласих се с него, че възможностите му са били уникални и че беше най-щастливия археолог, и скоро той продължи да си пафка с лулата.

— Разбира се, когато Оливър се появи по този неочакван начин върху гърба на идола, спомних си вашето желание и единствената мечта да възвърнете сина си и се опитах да спася и него. Обаче той не беше в стаята. Вместо него там се оказаха жреците, а те бяха чули разговора ни горе. Знаете останалото. Всъщност това нямаше значение, въпреки че спускането в бърлогата на лъвовете, тези двеста или триста стъпки, а въжето изглеждаше толкова тънко… Това бе опъваща нервите история.

— За какво си мислеше през цялото време? — запита Оливър любопитно.

— Да мисля ли? Не мислих много, защото бях твърде изплашен. Само се чудех, дали и свети Павел е имал същите преживявания, когато е бил спуснат с кошница. Чудех се какво са изпитвали ранните християнски мъченици на арената. Чудех се дали Барунг, раздялата с когото бе доста топла, щеше да дойде на утринта и да погледне, както Дарий е сторил за Данаил, и какво щеше да намери, ако го стореше. Надявах се, че очилата ми щяха да предизвикат атака от апандисит на някой от тези зверове, и така нататък. Кълна се, че беше отвратително, особено това ученическо люшкане с удар в края. Никога не съм могъл да понасям люшкане. И все пак всичко бе за добре, тъй като нямаше да мина дори ярд по опашката на този сфинкс, без да падна, понеже ходенето по въже не е в моя стил. Знаете ли какво ще ви кажа? Вие тримата сте наистина най-добрите хора в целия свят. Не мислете, че го забравям, като не съм говорил много. А сега да чуя вашата история, защото искам да зная как стоят нещата, което никога не съм очаквал да сторя преди деня на Съда.

Тогава му разказахме всичко, а той слушаше със зяпнали уста. Когато стигнахме до описанието на Гробницата на Царете, възбудата му не можеше да бъде овладяна.

— Нали не сте ги пипали? — почти изкрещя той. — Не казвайте, че сте били такива вандали да ги пипате, защото всеки предмет трябва да се каталогизира in sito[1] и трябва да се направят чертежи. Ако е възможно, еднородни групи с обграждащите ги приношения би трябвало да се пренесат така, че да могат да се нагласят отново в музеите. Ами че то има пред мен не по-малко от шестмесечна работа. Като си помисля, че ако не бяхте вие, досега щях да съм в процеса на храносмилане на някой лъв — смрадлив, крастав, свещен лъв!

На другото утро бях събудени от Хигс, който изкуцука в стаята ми в някаква странна пижама, с която се бе снабдил с помощта на Куик.

— Хей, стари приятелю! — каза той. — Разкажете ми още нещо за тази девойка Валда Нагаста. Колко сладко лице има тя и какъв кураж! Разбира се, такива неща не са по моя ресор, никога не съм поглеждал жена през последните двадесет години. Беше ми доста трудно да си я припомня тази сутрин, но, о боже, очите на тази ме накараха да се чувствам доста странно тук — и той блъсна пижамата си някъде по средата. — Може би е така, защото тя е толкова различна от лъвовете.

— Птоломей — отговорих със сериозен глас, — позволи ми да ти обърна внимание, че тя е много по-опасна от който и да било лъв. Освен това, ако не желаеш да комплицираш още повече работите, по-добре ще бъде, ако спазваш старческите си навици и я оставиш на мира. Искам да кажа, че Оливър е влюбен в нея.

— Разбира се, че е. Никога не съм очаквал друго нещо, но какво общо има това? Защо да не бъда влюбен в нея и аз? Въпреки че, признавам — добави той тъжно, като оглеждаше закръглените си форми, — шансовете са на негова страна, освен това е започнал и пръв.

— Наистина, Птоломей. А и тя е влюбена в него. — И му разказах какво бяхме видели в Гробницата на Царете.

Първо той се изсмя гръмогласно, но след това, като размисли, се възмути страшно:

— Смятам, че е скандално от страна на Оливър да ни компрометира по този начин… щастливото куче! Тези егоистични любовни авантюри ще ни донесат безкрайни неприятности. Много е вероятно, Адамс, ние с теб да стигнем до печален край единствено поради това, че този млад човек има еротични наклонности. Само си представи как той зарязва работата, за да хукне подир една хубава, кръглолика еврейка, в случай, че е еврейка, защото кръвта й досега трябва значително да се е смесила, и ако първата Савска царица, ако тя е съществувала, е била етиопка. Като приятел, който може да му бъде баща, ще говоря много сериозно с него.

— Добре извиках аз подире му, докато той изкуцукваше навън, за да си вземе банята, — само че, ако си умен, не говори на Македа, може да разбере погрешно мотивите ти, ако продължаваш да се взираш в нея, както го направи вчера.

Същата сутрин бях призован да прегледам принц Джошуа и да превържа раните му, които, макар и несериозни, бяха болезнени. В момента, когато влизах при него, забелязах промяна на лицето му. Както и всички ние, бях смятал този човек за прост самохвалко и вятърничав тръбач на собствената си тръба, както го характеризираше Оливър. Сега имах предчувствието за истинския му характер, което ми подсказва, че е много упорит и амбициозен човек, който не се спира пред нищо.

Когато направих за него нужното и го успокоих, че няма за какво да се страхува от раните си, той каза:

— Лекарю, желая да разменя няколко интимни думи с вас.

Аз се поклоних и той продължи:

— Детето на Царе, наследствен владетел на тази страна, противно на препоръките на нейния Съвет, е сметнала за целесъобразно да ангажира вас и вашите другари неверници да нанесете с вашите възможности щети на нейните древни неприятели фунг. Тя ви е обещала богата награда, ако успеете. Макар да се смятате за велики мъже — и може би сте такива във вашата страна, обаче тук сте само слуги, както всички други наемници, които бихме сметнали за необходимо да ангажираме.

Тонът му беше толкова обиден, че и да беше по-разумно да си замълча, не се въздържах да не го прекъсна:

— Използувате тежки думи, принце — казах аз. — Нека тогава да ви обясня какво е истинското заплащане, за което се трудим и подлагаме на рискове. Моето е надеждата да си възвърна сина, който е роб на вашите неприятели. Това на капитан Орм е стремежът за приключения и битки, тъй като е богат човек в родината си и не се нуждае от по-нататъшно забогатяване. Това на онзи, който когото наричаме Черни Прозорци, но чието име е Хигс, е чистата любов към науката. В Англия и из целия Запад той е прочут с познанията си по измрели народи, езиците и обичаите им. Предприел е такова ужасно пътуване, за да ги изучи тук. Колкото за Куик, това е човек на Орм, когото познавал от детинство, служил с него на война. Той дойде тук, за да бъде с господаря си, когото обича.

— А! — подхвърли Джошуа. — Слуга, човек без чин, който въпреки това се осмелява да заплашва мен, първият принц на абати, в лицето.

— Пред лицето на смъртта всички хора са еднакви, принце. Вие действувахте по начин, който можеше да доведе господарят му, решил се на отчаяно дело, до непростима гибел.

— А какво ме интересува отчаяните постъпки на господаря му, лекарю? Виждам, че придавате голямо значение на такива неща и мислите, че тези, които ги извършват, са велики и прекрасни. Е добре, ние не го правим. Няма нито един дивак между варварските фунг, който не би извършил всичко, което, прави вашият Орм, даже повече, само защото е дивак. Обаче ние сме цивилизовани, ние сме мъдри и знаем по-добре какво да правим. Животът ни е даден, за да му се наслаждаваме, а не да го захвърлим или загубим на върха на сабя, независимо, че вие бихте ни нарекли страхливци.

— И все пак, принце, тези, които носят званието страхливци, така почитано у вас, е вероятно да загинат, „на върха на сабята“. Фунг чакат пред портите ви, о принце.

— И затова, о невернико, ние ви наемаме да се биете с фунг. Все пак нямам зъб срещу вашия слуга Куик, който сам е един белокож фунг, защото действа съобразно природата си, и му прощавам. Обаче в бъдеще нека да внимава! А сега… за по-важни неща. Детето на Царе е красива, тя е млада и буйна. Едно ново лице от далечна страна може да й се понрави. Но — добави той многозначително, — нека собственикът на това лице да не забравя коя е тя и кой е той. Нека да помни, че извън кръга на древната кръв, който вдигне очите си към дъщерята на Соломон, ще заслужи смърт, смърт бавна и жестока, както и всички, които му помагат и подбуждат. Нека да помни, накрая, че тази жена с висок произход, с която се осмелява да говори като равен с равен той, непознатият и скитащ неверник, е била от детинство моя годеница и скоро ще стане моя жена, въпреки удоволствието й да ме подиграва понякога, и че ние абатите, сме ревниви към честта на нашите жени! Разбрахте ли?

— Да, принце — отговорих вече ядосан. — Обаче искам и вие да разберете нещо… Че ние сме хора от велик народ, чиято ръка се разпростира над половината свят, и че се различаваме от вашето малко племе абати, чиято слава не ни е позната. И това… че сме ревниви към собствената си чест и не наемаме чужденци, за да се бият с враговете ни, срещу които се страхуваме да се опълчим… Следващият път, когато идвам да се погрижа за раните ви, о принце, надявам се, че те ще бъдат отпред, а не отзад. И още една дума. Ако позволите да вземете съвета ми, няма да заплашвате този капитан, когото наричате наемник и неверник, защото ще научите, че не винаги е добре да бъдете страхливец, макар и от най-древно потекло.

После го напуснах страшно разгневен, като чувствах, че съм се показал пълен глупак. Истината обаче е, че не можах да се сдържа да чувам как се петнят хора като моя другар, да не говоря за себе си, от едно подпухнало куче, което се наричаше принц и се хвалеше със собствената си страхливост. Той ме изпрати с убийствен поглед. Хората от свитата му, отдръпнали се в ъгъла на голямата зала, също се облещиха към мен. Ясно бе, че той е много опасен подлец и почти пожелах, вместо да го заплашва в тунела, че ще го удари по лицето, Куик да му бе счупил врата и по такъв начин да го бе ликвидирал.

Така помислиха и другите, когато им разказах случилото се, обаче смятам, че то им отвори очите, особено на Оливър, относно сериозността на положението. По-късно той ми съобщи, че бе говорил по този въпрос с Македа и че тя била много уплашена за нас, а донякъде и за себе си. Намираха, че Джошуа бе способен на всякакво престъпление, защото имаше зад гърба си мнозинството абати — завистливо, подло и нетърпимо племе, което наваксваше с лукавство липсата на храброст. Все пак виждах добре, че опасността не може да раздели тази двойка или да намали любовта й. Всъщност тя само ги свързваше още по-крепко и ги правеше по-единни. Накратко, трагедията пое предначертания си ход, докато ние стояхме отстрана и я наблюдавахме безпомощно.

В следобеда на гневното ми интервю с Джошуа бяхме призовани на среща със Съвета, на която отидохме не без известна тревога, очаквайки неприятност. Имаше неприятност, но от друго естество. Едва бяхме влезли в огромната зала, където Детето на Царе бе седнало на своя владетелски трон, обградено от цялата помпозност и церемониалност на своя двор, когато големите врати в дъното се отвориха и през тях прекараха трима белобради мъже с бели наметала. Веднага разбрахме, че това са пратеници на фунг. Вестителите се поклониха на забулената Македа и като се обърнаха към мястото, дето стояхме настрана в малка група, се поклониха и на нас. Обаче на Джошуа, който стоеше там, поддържан от двама слуги, защото все още не можеше да се крепи сам, и на другите първенци и жреци на абати, те не обърнаха и най-малко внимание.

— Говорете! — каза Македа.

— Господарке — започна един от пратениците, — проводени сме от нашия султан Барунг, син на Барунг, владетел на държавата фунг. Това са неговите думи: „О, Валда Нагаста! Чрез ръцете и ума на белите господари, които си повикала за твоя подкрепа, напоследък донесе много зло на бога Хармак и на мен, неговия слуга. Вие разрушихте една от портите на града ми и с нея избихте много от хората ми. Освободихте един пленник от мен, като ограбихте Хармак от жертвата му и по този начин навлякохте гнева му върху вас. Убихте голям брой от свещените зверове, които са устата за жертвоприношение, убихте няколко от жреците и стражите на Хармак в една Дупка в скалите. Освен това шпионите ми съобщиха, че планирате по-нататъшни злини срещу бога и мен. Сега изпращам да ви кажат, че заради тези и други оскърбления ще унищожа народа абати, когото щадях досега. Наскоро ще омъжа дъщеря си за белия човек, този жрец на Хармак, който се нарича Певец от Египет и за когото се казва, че е син на лечителя на твоя служба. Обаче, след като чествувам това тържество и народът ми завърши с прекопаването на реколтата си, ще грабна здраво меча и няма да го оставя, докато абати не изчезнат. Узнайте, че миналата нощ, след като свещените зверове бяха избити и жертвата изтръгната, богът Хармак предсказа на жреците, че преди събирането на реколтата неговата глава ще спи над равнината на Мур. Не знаем тълкованието на предсказанието, но зная това, че преди жетвата аз или тези, които ще управляват след мен, ще легнем да спим в моя град Мур. Сега избирайте: да се предадете веднага, като това куче Джошуа и десет други, назовани от мен, ще обеся веднага, защото не са достойни да умрат от меч. Живота на останалите ще пощадя. Ако ли пък се съпротивлявате, кълна се в самия Хармак, че всеки мъж от абати ще умре, освен белите господари, които почитам, защото са храбри, и вашия слуга, стоял с тях миналата нощ в бърлогата на лъвовете; всяка от вашите жени ще бъде направена робиня освен вие, о Валда Нагаста, заради благородното ви сърце. Отговорът ви, о Господарке на абати!“

Македа огледа внимателно своя Съвет и видя страх, изписан на всички лица. А някои просто трепереха от ужас.

— Отговорът ще бъде кратък, пратеници на Барунг — каза сдържано тя. — И все пак аз съм само една жена и е редно тези, които представляват народа, да говорят за народа. Чичо мой, Джошуа, вие сте пръв в моя Съвет, какво имате да кажете? Съгласен ли сте да се отречете от живота си с десет други, чиито имена не зная, за да има мир между нас и фунг?

— Какво? — изкрещя Джошуа, забъркан от ярост. — Доживях ли да чуя една Валда Нагаста да предлага първият принц на страната, нейният чичо и обречен съпруг, да бъде предаден на нашите потомствени врагове, за да бъде обесен като изтощено куче, а вие, о непознати десет, които без съмнение стоят в тази зала, ще преживеете да го чуете също?

— Чичо мой, аз само запитах дали това е вашето желание, това е всичко.

— Тогава отговорете, че не е мое желание, нито желанието на десетте, нито желанието на абати. Не, ще се сражаваме с фунг и ще ги унищожи. От техния звероглав идол Хармак ще направим блокове за изграждане на нашите синагоги и павиране на пътищата ни. Чувате ли, варвари от фунг? — И, подкрепян от двамата си слуги, той закуцука към тях и се захили в лицата им.

Пратениците го изгледаха от горе до долу със спокойни очи.

— Чуваме и сме много доволни да го чуем — отвърна техния говорител, — тъй като ние, фунг, обичаме да уреждаме разприте си с меча, а не с договори. Но на вас, Джошуа, казваме: побързайте да умрете, преди да влезем в Мур, защото въжето не е единственият начин за умъртвяване, който познаваме.

Тримата пратеници се поклониха много сериозно най-напред на Детето на Царе, после на нас. След това се обърнаха да си отиват.

— Убийте ги! — изрева Джошуа. — Те заплашиха и обидиха мен, принца!

Обаче никой не вдигна ръка срещу мъжете, които преминаха благополучно извън двореца на площада, където един ескорт чакаше с конете им.

[1] на място — б.пр. ↑

Глава XIV
Как фараон срещна Шадрах

Когато пратениците си отидоха, настъпи тежко мълчание, тъй като и най-безгрижните абати почувствуваха, че часът бе съдбоносен. След това внезапно членовете на Съвета започнаха да бърборят като маймуни и всички говореха, без да се слушат, докато най-после един пищно облечен човек, разбрах, че е жрец, пристъпи напред и се развика над другите да млъкнат. Тогава той заговори възбудено и злъчно. Подхвърли, че ние, неверниците, сме докарали цялата тази беда на Мур, тъй като, преди да дойдем, абати, макар и заплашвани, били живели в мир и слава точно тази дума употреби — слава — от дълги поколения. Обаче сега ние сме ужилили фунг, както стършел жили бик, и сме ги вбесили, така че искали да премахнат абати. Следователно, предложи той, трябвало незабавно да бъдем изхвърлени от Мур.

В този миг видях Джошуа да шепне на ухото на човек, който извика:

— Не, не, защото те биха отишли при своя приятел Барунг, варварин като тях, и като са научили нашите тайни, без съмнение ще ги използват срещу нас. Настоявам да бъдат убити мигновено!

И той издърпа меча си и го размаха. Тогава Куик пристъпи към него и опря дулото на револвера си в главата му.

— Пусни този меч — каза му ледено сержантът, — или няма да чуеш края на тази история!

И онзи се подчини, след което Куик се върна на мястото си. Сега Македа започна да говори, наистина много тихо, но можех да видя, че тя кипеше от вълнение.

— Тези мъже са наши гости — каза тя, — дошли по наша покана да ни служат. Искате ли да убиете гостите ни? И каква ще бъде ползата от това? Само едно може да ни спаси — разрушаване на божеството на фунг, тъй като според древното предсказание на този народ, когато идолът бъде унищожен, фунг ще напуснат техния град Хармак. А що се отнася до новото предричане на жреците на идола, че преди жетва главата му ще спи на равнината на Мур, как може да стане това, ако той е разрушен? Следователно защо ще се страхувате от заплахи, изградени върху нещо, което не може да стане? Но можете ли вие да разрушите този фалшив бог Хармак или смеете ли вие да се биете с фунг? Знаете, че не, защото, ако беше така, каква нужда имах аз да пращам за тези европейци? И ако вие ги убиете, ще се укроти ли Барунг от това? Не, заявявам ви, тъй като е храбър и честен човек, ако и наш неприятел, той ще се разгневи десет пъти повече на вас, отколкото преди, и ще ни нанесе още по-ужасяващо отмъщение. Заявявам ви освен това, че тогава трябва да си намерите друга Валда Нагаста да ви управлява, аз, Македа, ще се откажа от тази чест!

— Това е невъзможно! — извика някой. — Вие сте последната жена с древната кръв.

— Тогава можете да изберете една, чиято кръв не е толкова чиста, или пък да определите цар, както евреите са избрали Саул, защото, ако моите гости бъдат убити, аз ще умра от този срам.

Тези нейни думи като че стреснаха Съвета, някой попита какво желае тя да направят те.

— Да направите ли? — отвърна Македа, като отметна булото си. — Ами че бъдете мъже, наберете армия от всеки мъж, който може да носи меч, помогнете на чужденците и те ще ви поведат към победа. Хора на абати, бихте ли оставили да ви убият, бихте ли видели жените си робини и вашето древно име изличено от списъка на народите?

Тогава няколко от тях извикаха:

— Не!

— Спасявайте себе си тогава. Още сте много, чужденците тук имат опитност в боевете. Те могат да ви водят, ако вие ги следвате. Проявете храброст за известно време и кълна пред вас, че до жетва именно абати ще се настанят в града Хармак, а не фунг — в Мур. Аз казах, сега правете, каквото искате.

И ставайки от трона си, Македа напусна залата, като ни направи знак да я последваме.

Краят на тази история бе, че се установи мир между нас и Съвета на абати. Съобразно техния надут и педантичен ритуал те се заклеха тържествено върху рулото на Закона, че ще ни помагат по всякакъв начин да надвием фунг, че ще се подчиняват на заповедите ни, подлежащи на потвърждение от малък Съвет на генералите им. Накратко, тъй като бяха много изплашени, за известно време те забравиха своята омраза към нас, чужденците.

Така бе съгласуван оперативен план и бяха одобрени няколко закона от Съвета, регламентиращи за известно време нещо като мобилизация. Нека да изтъкна веднага, че това срещна най-ожесточена опозиция. Абати бяха селяни, които мразеха военната служба. От детството си те бяха слушали за опасността от нахлуване, но никакво истинско нахлуване не бе станало, фунг бяха винаги отвън, а те винаги вътре, като земен остров, и скалната стена, която те считаха непреодолима, беше тяхното море, което ги пазеше от заплаха. Те нямаха никакъв опит в кланета и грабежи, въображението им не бе достатъчно да разберат какво означаваше това. Те бяха потопени в дребнавостите на ежедневния живот и неговите належащи локални интереси. Техните домове в пламъци, самите те заклани, жените и децата им отвлечени в робство, хлябът по полята им унищожен, мъжете им диви скитници по скалите! Всичките тези ужаси им се струваха като лоша приказка, разказвана през дъждовни вечери, смътни и далечни събития, които може да са се случвали на ханазнитите, на джебуситите и амалекитите в отколешни времена, за които древната книга на Закона разказваше, но които никога не биха могли да се случат на тях, удобно устроените абати. В тази книга израелитите винаги побеждаваха, въпреки че фимилистияните, с други думи, фунг, стояха пред портите им. Защото трябваше да се помни, че тя не включваше никакво съобщение за крайното падане на Йерусалим и ужасното унищожение на гражданите му, за което те нямаха никакви познания.

Затова се получи така, че нашите мобилизационни групи, може би пресиращи отряди би бил по-точният термин, не бяха посрещнати добре. Зная това, защото този клон на делото бе свързан с мен, разбира се, като съветник на капитаните абати. При няколко случая, когато яздехме из селата покрай бреговете на прекрасното езеро, бяхме посрещнати с градушка камъни и дори обект на активни атаки, които трябваше да се смажат с кръвопролитие. И все пак армия от пет или шест хиляди души бе някак събрана накуп и разпределена по лагери, откъдето дезертиранията бяха непрекъснати, един-два пъти придружени и с убийството на офицери.

— Безнадеждно е, направо е безнадеждно, докторе — каза ми Куик, изпускайки букви в речта си, както правеше понякога от възбуда. — Какво може да се направи с тълпа прасета, щом всяко от тях е готово да побегне към собствената си кочина или където и да е, освен към неприятеля? Колкото по-скоро фунг ги покорят, толкова по-добре за всички заинтересовани, казвам аз. Ако не беше заради Господарката ни (Куик винаги наричаше Македа „нашата Господарка“, след като му бе внушено, че „Нейно Величество“ е неправилна титла), моят съвет към капитана и към вас, господата, щеше да бъде: махнете се от тази дяволска дупка, колкото бързо могат да ви отнесат краката, и да половуваме малко по пътя за дома, като оставим абати да си уреждат собствените работи.

— Сержанте, забравихте, че имам причина да остана на тези места от света, а също такива имат и другите. Например, професорът много харесва тези стари скелети в пещерата. — И аз замълчах.

— Да, докторе, а капитанът много харесва нещо далеч по-хубаво от скелет, а също и всички ние. Е добре, ще трябва да изчакаме края, но някак си не мисля, че ще го дочакаме. Когато обаче един човек е живял честно според своите разбирания, няколко години повече или по-малко нямат голямо значение. Най-сетне, освен вас, господата, кой друг би почувствал липсата на Самюел Куик.

След това, без да дочака отговор, той се изпъна като струна и отиде да подпомага няколко папагалски офицери абати, които мразеше и които го мразеха, да внедряват елементите на военното обучение у една новосформирана команда, като ме остави да се чудя какви страхове или предчувствия тревожеха честната му душа. Но това не беше главната задача на Куик, в течение най-малко на шест часа всеки ден той помагаше на Оливър в голямото начинание да се пробие тунел от края на Гробницата на Царе дълбоко в здравата скала, която оформяше основата на могъщия идол на фунг. Задачата бе огромна и всъщност щеше да се окаже невъзможна, ако не беше съмнението на Орм, че някакъв проход някога е водил от края на пещерата към идола, което накрая се оказа напълно правилно. Такъв проход наистина бе открит и преграден зад стола, приютил кокалите на гърбавия цар. Той се спускаше много стръмно на разстояние от няколкостотин ярда. След това на други стотина ярда стените и покривът му бяха толкова напукани и разклатени, че поради опасност от нещастни случаи сметнахме за необходимо да ги укрепим с дървени подпори, докато напредвахме нататък.

Най-после стигнахме до място, където стените се бяха срутили съвсем, предполагам от голямото земетресение, разрушило значителна част от античния пещерен град. На това място, ако можеше да се вярва на инструментите и изчисленията на Орм, бяхме на около двеста стъпки от пода на бърлогата на лъвовете. Изглеждаше вероятно, че проходът някога е водил до нея. Възникна въпросът, какво трябваше да се направи. Беше свикан съвет да се обсъди този проблем, на който присъстваха Македа и няколко благородници абати. На тях Оливър обясни, че даже и да се окаже възможно, щеше да бъде безполезно да се прочисти стария проход, и че накрая щяхме да се намерим отново в бърлогата на лъвовете.

— Какъв е тогава вашият план? — запита Македа.

— Господарке — отговори той, — аз, вашият слуга, съм получил задача да унищожа идола Хармак чрез експлозивите, които донесохме от Англия. Най-напред бих ви запитал, дали все още държите на това намерение?

— Защо трябва да се изостави то? — запита Македа. — Какво имате срещу него?

— Две неща, господарке. Като военно мероприятие такова дело изглежда безполезно, тъй като, и да бъде разрушен сфинксът и убити известен брой жреци и пазачи, с какво това би помогнало военната кауза? Второ, такова разрушение ще бъде технически много трудно или въобще неосъществимо. Наистина взривовете, които носим, имат страхотна мощ, но кой може да бъде сигурен, че са достатъчни да пръснат тази планина от твърда скала, чиято маса не мога да изчисля, понеже нямам нито уреди, нито нужните сведения за размера на кухините във вътрешността. Накрая, ако опитът трябва все пак да се реализира, нужно е да се прокопае тунел с дължина не по-малка от триста стъпки — най-напред надолу и после нагоре, в самата основа на идола. Ако това следва да се свърши за шест седмици, с други думи, до сватбата на султанската дъщеря, работата ще бъде много тежка, ако въобще може да се осъществи, даже стотици мъже да се трудят ден и нощ.

Тогава Македа помисли малко, после погледна нагоре и каза:

— Приятелю, вие сте храбър и опитен. Кажете ми всичко, което мислите. Ако седяхте на мое място, какво бихте направили?

— Господарке, аз бих извел всички способни мъже и бих атакувал града на фунг, например през нощта на големия фестивал, когато те не са нащрек. Бих разбил портите на града Хармак, нападнал и прогонил фунг, а после бих завладял идола му и, ако сметнех за необходимо, щях да го разруша на парчета от вътре.

Македа се отдели за консултация със съветниците си, които изглеждаха много разтревожени от това предложение. Най-после бяхме призовани обратно и тя ни обяви решението си:

— Тези благородници от Съвета — каза владетелката с презрителна нотка в гласа си — заявяват, че вашият план е лудост и че те никога няма да го одобрят, защото абати не могат да бъдат убедени в предприемането на толкова опасно предприятие като атакуването на града Хармак, което би завършило, мислят те, с избиването на всички им. Те смятат, че според предсказанието фунг ще напуснат равнината на Хармак тогава, когато тяхното божество бъде разрушено. По-нататък те казват, о Орм, че вие сте се заклели с вашите другари да служите на абати една година и че вашата длъжност е да получавате заповеди, а не да ги давате. Също така условието, при което получавате възнаграждението си, е да унищожите идола на фунг. Това е решението на Съвета, изречено от устата на принц Джошуа, който заповядва отново да се заемете с работата си, за която сега сте тук.

— Това и ваша заповед ли е, о Дете на Царе? — попита Орм, като се изчерви.

— Тъй като и аз мисля, че абати никога няма да атакуват града на фунг, така е, о Орм, въпреки че думите не са мои.

— Много добре, о Дете на Царе, ще направя най-доброто, което мога. Обаче не ни упреквай, ако краят на делото бъде друг, а не очакваният от вашите съветници.

Предсказанията са двуостри мечове и аз не вярвам, че народ от бойци като фунг ще се разбяга и ви остави да тържествувате, само защото един каменен образ е разбит, ако това изобщо може да се извърши за времето и със средствата, с които разполагаме. Междувременно искам да ми предоставите двеста и петдесет подбрани мъже от планинците, не от гражданите, под ръководството на Джафет, за да ни помагат при работата.

— Ще бъде сторено — отговори тя. Поклонихме се и си тръгнахме. Като минавахме през Съвета, чухме Джошуа да казва на висок глас, предназначен да го чуем:

— Благодаря на Всевишния, че на тези наемници най-после им е посочено мястото.

Оливър се обърна към него толкова яростно, та той се отдръпна, помислил, че се кани да го удари.

— Бъдете внимателен, принц Джошуа — процеди той, — да не би, преди да завърши тази работа, да бъде посочено вашето място, което може да се окаже много ниско. И той погледна многозначително към земята.

И така работата започна и тя бе действително много тежка, както и опасна. За щастие, в допълнение на пикратовите кампаунди, наричани от Куик „азурни жилещи пчели“, бяхме донесли със себе си няколко сандъчета Динамит, който сега използвахме за разчистването. Пробита бе дупка в челото на тунела и зарядът бе вкаран в нея. После всички се отдръпнахме от Гробницата на Царете, Докато експлодира патронът. Разсейването на праха зае Доста време. Хората ни пристигаха с железни прътове и кошници, разчистваха разрушеното, след което процесът се повтаряше.

Ох! Колко интензивна бе горещината в тясната дълбока дупка и колко тежки бяха парите от застоялия въздух, които понякога бяха толкова гъсти, че лампите едва Мъждукаха. Наистина, след като бяха прокопани сто стъпки, помислихме, че е невъзможно да продължим, понеже двама души умряха от задушаване. Останалите, макар и много яки мъже, отказаха да се връщат в тунела. Все пак Орм и Джафет убедиха няколко от най-издръжливите да го сторят и скоро атмосферата там се подобри. Предполагам, че сме пресекли някоя пукнатина или шахта, която се съобщаваше с открития въздух.

Имаше и други опасности, предимно от пропадането на покрива там, където скалата бе ронлива, както стана на две места. По-късно се оказа много трудно да се справим и водата, защото веднъж или дваж се натъкнахме на малки изворчета, съдържащи мед или някакъв друг минерал, който предизвикваше мехури по краката и други части на кожата. Всяка капка от тази киселинна вода трябваше да се изнася с дървени кофи. Тази мъчнотия бе преодоляна най-после чрез пробиване на тесен кладенец надолу до нивото на древния тунел.

По такъв начин ние, или по-точно Орм и Куик с планинците, се мъчихме нататък. Хигс се трудеше според възможностите си, но след известно време се оказа неспособен да издържи на горещината, твърде висока за пълен човек като него. Накрая той се посвети на надзора по отстраняването на изкопаната земя в Гробницата на Царете, на грижа за складовете и прочее. Но всъщност използваше повечето си време за скучно каталогизиране на античните обекти и групи кости от погребенията и за изследване останките на подземния град, чиито разрушения действаха твърде потискащо на бедния професор.

— Като си помисля — каза ни с горчивина той, — че аз, който цял живот съм проповядвал да се съхранява грижливо всяка реликва от миналото, съм използван сега в опит да се изличи най-прекрасния паметник, сътворен някога от древните хора! Даже и един вандал може да заплаче от това и моля небето да не успеете в позорната си цел. Какво значение има, ако абатите бъдат изтребени, както е ставало с многобройни подобни народи преди тях? Какво значение има, ако ние ги придружим в забвението, щом като този благороден сфинкс бъде съхранен, за да бъде чудото на бъдещите поколения? Е добре, благодарен, съм, че най-малкото го видях, което вероятно е повече от всичко сторено от вас някога и в бъдеще… Ето, още един простак хвърля отпадъци върху череп № 14!

Така непрекъснато се трудехме, всеки по своята различна задача, тъй като работата в галерията никога не спираше. Оливър бе зает с нея през деня, а Куик през нощта по цяла седмица, защото всяка неделя те сменяха работата си, като Куик вземаше дневната смяна, а Оливър нощната, или vice versa[1]. Понякога Македа слизаше в пещерата, за да провери напредъка, и винаги, забелязах това, през такива часове, когато Оливър не бе на служба. Тогава, под този или онзи претекст, те се разхождаха на някъде или посещаваха нещо в дълбините на подземния град или някъде другаде. Напразно ги предупреждавах, че всяка тяхна стъпка се следи и всяка тяхна дума се отбелязва от шпиони, които непрекъснато дебнат след тях (на два пъти сам аз залових един от тези хора на местопрестъплението), но те бяха влюбени и не желаеха да слушат.

По това време само Оливър напускаше подземния град два или три пъти в седмицата, за да подиша чист въздух час или два. Наистина нямаше никакво свободно време. По същата причина той си приготви легло в някогашна стая на жрец или светилище на стария храм и спеше там обикновено без друг страж освен голямото куче фараон, постоянният му другар даже в уединенията из галерията. Интересно бе да се види как това вярно животно се бе приспособило към тъмнината и това направи другите му осезания, особено за мирис, да му служат вместо очите като на слепи. Освен това постепенно то научи всички подробности на операциите. Така, когато патрон се поставяше на мястото за избухване, то ставаше и тръгваше за изхода на тунела даже преди дежурните работници.

Една нощ трагедията, от която се опасявах, едва не се случи и сигурно щеше да стане — ако не беше това куче, фараон. В около шест часа вечерта Оливър напусна работата след осемчасова смяна в тунела, като остави Хигс да командва за малко, докато станеше време за Куик да поеме службата. Аз бях по задачи навън цял ден във връзка с новата мобилизирана армия, една рота от която се бунтуваше, защото хората, повечето дребни собственици, заявиха, че искат да си идат у дома, за да изскубят плевелите на реколтата си. Действително стана нужда самото Дете на Царе да ги убеждава и да осъди няколко от водачите на наказание. Когато най-после тази работа бе завършена и ние си тръгнахме заедно, бедната жена, огорчена до крайна степен, рязко отказа ескорта на който и да е от антуража й и ме помоли да я придружа до галерията.

Във входа на тунела тя срещна Оливър, както вероятно бе уговорено, и след доклада му докъде бяхме стигнали, те се отделиха настрана, както обикновено. С по една лампа в ръка двамата стигнаха до някакъв ъгъл на погребалния град. Аз ги последвах от разстояние не от просто любопитство, а защото се съмнявах, че ги шпионират. Двойката изчезна зад един ъгъл, за който знаех, че завършва в cul-de-sac[2]. По тази причина изгасих лампата си, седнах на една паднала колона и зачаках, докато светлината им отново ще се появи, когато възнамерявах да се оттегля. Така замислен за разни неща, чух шум от някого, който се движеше тихо, с дебнещи стъпки, и веднага драснах клечка кибрит. Светлината й падна върху лицето на човек, в когото веднага познах един от личните слуги на принц Джошуа. Не бях сигурен обаче дали отиваше след двойката, или се връщаше от тази посока.

— Какво търсиш тук? — го запитах строго аз.

— Какво те интересува това, лечителю? — отговори дръзко той.

Тогава клечката изгоря и, преди да запаля друга, той бе изчезнал като змия в каменна стена. Първият ми импулс бе да предупредя Македа и Оливър, но като размислих, че работата е деликатна и че без съмнение шпионинът бе завършил поръчението си за този ден, се отказах. Отидох долу в Гробницата на Царете да помагам на Хигс. Точно тогава Куик дойде на работа дълго преди смяната му, понеже нямаше доверие в професор като ръководител на минни операции. Когато той се появи, Хигс и аз се оттеглихме от този тесен и мръсен тунел. За нещо като раздвижване отделихме около час за каталогизиране на археологическите изследвания на професора, от което душата му ликуваше.

— Ако само бихме могли да отнесем всичко това от Мур — каза той, като направи кръг с ръка, — бихме станали най-прочутите мъже на Европа най-малко за три дни, а освен това и богати.

— Птоломей — отговорих аз. — Ще бъдем щастливи, ако сами се изнесем живи от Мур, да не говорим за тези кости и антични съкровища. — И аз му съобщих какво бях видял преди малко. Пълното му и добродушно лице стана загрижено.

— Ах! — каза той. — Е добре, не го обвинявам. Вероятно щях да направя сам същото, ако имах възможността, а и ако бях с двадесет години по-млад. Не, не го обвинявам, нито пък нея, защото въпреки местните нрави и традиции, те са една великолепна двойка и, докато са живи, нищо не може да ги държи разделени. Ти би ли очаквал например магнит и желязо да не се привлекат? Освен това те се и издават, както хората в такова състояние винаги правят. Археологията има своите опасности, но тя е много пъти по безопасна от преследването на жена, въпреки че то ме вкара в бърлогата на лъвове. Какво ще стане, стари приятелю?

— Не мога да кажа, но мисля, че е много вероятно Оливър да бъде убит и ние да го последваме или при късмет Да бъдем само изхвърлени от Мур. Ех, време е за вечеря. Ако имам възможност, ще им намекна.

И така ние се упътихме към стария храм в голямата пещера, където съхранявахме запасите си, а Оливър бе установил главната си квартира. Тук го намерихме да ни чака и яденето ни бе готово. Когато се нахранихме и масата бе разтребена, запалихме лулите си и след като хвърлихме остатъците на кучето фараон, аз съобщих на Орм за шпионина.

— Е, и какво от това? — каза той и почервеня по своя лек начин. — Тя само ме отведе да видя някакъв античен надпис върху една колона в онова северно крило.

— Тогава тя щеше да направи по-добре, ако отведеше мен, момчето ми — каза Хигс. — На какво приличаше той?

— Не зная — отговори Орм виновно. — Тя не можа да го намери отново.

Последва неловко мълчание, което аз наруших:

— Оливър — казах аз, — не мисля, че би трябвало да спиш повече тук сам. Ти имаш твърде много неприятели.

— Глупости — отговори той, — въпреки че верният Фараон изглеждаше неспокоен миналата нощ и че веднъж се събудих и ми се стори да чувам стъпки на двора отвън. Смятах, че това са духове, в които почти съм започнал да вярвам в това призрачно място. След туй отново заспах.

— По дяволите духовете! — изруга Хигс. — Ако имаше такива неща, аз не можех да не ги видя, когато съм спал с прекалено много мумии. Този проклет Джошуа е вълшебникът, който създава твоите духове. Е хайде, момчето ми — добави той сърдечно, остави ме да лагерувам с теб тази нощ, понеже Куик, е в тунела, а Адамс трябва да спи навън заради военните си ангажименти.

— Дума да не става! — отговори категорично той. — Ти знаеш, че си остро астматичен, за да мигнеш при тази атмосфера, не искам и да слушам за такова нещо.

— Тогава ела и спи с нас в къщата за гости.

— Няма да стане, сержантът има много мръсна задача долу към един часа и обещах да бъда под ръка при повикване. — И той посочи към портативния полеви телефон, който за щастие бяхме донесли от Англия. — Както виждате, няма и трябва да бъда във връзка с работата.

В този момент звънецът издрънка и Орм подскочи към телефона, по който през следните няколко минути даваше бързи и доста неразбираеми за нас указания.

— Ето — каза той, когато бе поставил вече слушалката. — Ако не бях тук, те вероятно щяха да смъкната тавана на тунела и да убият няколко хора. Не, не, не мога да оставя този телефон, освен ако се върна обратно в галерията, за което съм твърде уморен. Обаче вие не се сърдете. С револвер, телефон и Фараон съм достатъчно подсигурен. А сега лека нощ. Вие по-добре се върнете у дома, защото аз трябва да ставам рано и искам да поспя.

На следното утро, около пет часа, Хигс и аз бяхме събудени от някой, който чукаше на вратата ни. Станах и отворих. Влезе Куик, мрачен и изкалян, защото, както мокрите дрехи и изцапаното му лице ни показваха, току-що бе напуснал работата си в галерията.

— Капитанът иска да ви види възможно по-скоро, господа! — каза той.

— Какво има, сержанте? — запита Хигс, докато се намъквахме в дрехите си.

— Ще видите сами веднага, професоре — беше лаконичният отговор и не можехме да изтръгнем нищо повече от него.

Пет минути по-късно ние препускахме през плътната тъмнина на подземния град, като всеки носеше лампа. Аз достигнах пръв руините на стария храм, защото Куик изглеждаше твърде уморен и изоставаше назад, а в тази атмосфера Хигс се задъхваше и не можеше да върви бързо. При входа стоеше високата фигура на Оливър, държейки над главата си една лампа. Той явно ни очакваше. До него седеше голямото жълто куче Фараон, което, щом ни подуши, подскочи напред с размахана опашка за поздрав.

— Елате тук — каза Орм с нисък и сериозен глас. — Трябва да видите нещо. — И той ни въведе в помещението или светилището, дето спеше върху грубо туземско легло. На прага спря, сниши лампата и показа нещо тъмно на пода, вдясно от кревата му, и каза: — Погледнете!

Там лежеше труп и до него — голям нож, който явно бе паднал от ръката му. От пръв поглед познах лицето, което междувременно бе изключително спокойна, като на човек, изпаднал в дълбок сън. Това изглеждаше странно, понеже гърлото му буквално бе откъснато.

— Шадрах! — извикахме ние в един глас.

Наистина бе Шадрах, Шадрах — нашият бивш водач, който ни бе предал, Шадрах — който, за да спаси живота си, ни бе показал как да спасим Хигс и за тази услуга бе помилван. Шадрах и никой друг!

— Пуси изглежда е дебнал и е срещнал кучета — забеляза Куик.

— Разбирате ли какво се е случило? — запита Оливър със сух, твърд глас. — Може би ще трябва най-добре да обясня, преди нещо да се мести. Шадрах трябва да се е промъкнал тук миналата нощ — не зная по кое време, защото спях през цялото време — за свои собствени цели. Обаче той е забравил своя стар неприятел Фараон и Фараон го е убил. Виждате ли гърлото му? Когато Фараон захапе, той не ръмжи и, разбира се, Шадрах не е могъл нито да каже, нито да направи нещо, освен да изпусне ножа си. Когато се събудих преди около част от телефона, кучето бе здраво заспало (то е свикнало с този звънец), като главата му почиваше върху трупа на Шадрах. Сега въпросът е, защо Шадрах е дошъл в моята стая през нощта с изтеглен нож в ръка?

— Не изглежда трудно за разгадаване — отговори Хигс с фалцет, типичен за него при възбуда. — Той е дошъл тук да те убие и Фараон е бил твърде бърз за него, това всичко. Това куче бе най-евтината покупка, която някога си направил, приятелю Оливър.

— Да — отговори Орм. — Той е дошъл тук да ме убие… бяхте прави относно риска в края на краищата. Но, чудя се, кой го е изпрати?

— И така може да се чудите до края на живота си, капитане — възкликна Куик. — И все пак, мисля, че бихме могли да познаем, ако опитаме.

После новината за това, което се бе случило, бе изпратена в двореца и след малко повече от час Македа пристигна, придружена от Джошуа и няколко други членове на нейния Съвет. Когато тя видя и разбра всичко, бе ужасена и строго запита Джошуа какво знае по този въпрос. Разбира се, той възрази, че е напълно невинен и че няма и и най-малката представа кой е изпрател убиеца да извърши това дело в тъмнината. Нито пък някой друг знаеше, — като общото предположение беше, че Шадрах го е направил за отмъщение и бе получил заслуженото възмездие за своето престъпление.

Само че този ден Фараон бе отровен. Е добре, той бе свършил работата си и нека паметта му бъде благословена.

[1] обратното — б.пр. ↑

[2] задъненост — б.пр. ↑

Глава XV
Сержант Куик има предчувствие

От този ден нататък всички ние, особено Оливър, бяхме пазени ден и нощ от подбрани хора, за които се смяташе, че не може да бъдат подкупени. Като следствие на това царят на Русия едва ли водеше по-скучно съществуване от нашето в Мур. Но бе ни станало вече личен живот, тъй като стражи и съгледвачи се спотайваха на всеки ъгъл, а вкусители бяха задължени да опитват от всяко блюдо и да опитват от всяка чаша преди тя да бъде докосната от устните ни, за да не ни сполети съдбата на фараон. Неговата загуба оплаквахме като жертва на човешко същество. Мисля, че от всички най-скучно беше на Оливър и Македа, чиито възможности за срещи бяха твърде ограничени от този строг надзор, Кой можеше да шепне сладки глупости на възлюбената си, когато двама войници, въоръжени до зъби, никога не го изпускаха от очи? Особено пък, когато любимата е владетелка на тези войници. Разбира се, резултатът беше, че двойката пое рискове, които не останаха незабелязани. Така интимните им отношения станаха клюка на цялата страна.

Все пак, колкото и досадни, тези предпазни мерки бяха успешни, защото никой от нас не бе отровен или пък ничие гърло не бе прерязано, макар непрекъснато да бяхме жертва на тайнствени произшествия. Така голяма скала се изтъркаля почти върху нас, когато седяхме заедно една вечер до някакъв хълм, серия стрели префучаха помежду ни, докато яздехме край някакъв храсталак, и една от тях уби коня на Хигс. Само че, когато местата бяха претърсени, никой не бе намерен. Освен това бе разкрит голям заговор срещу нас, в който бяха замесени няколко благородници и жреци, но такова бе настроението в страната, че освен лично да ги предупреди, Македа не посмя да ги накаже.

Малко по-късно работите се поправиха по следната причина. Един ден в двореца пристигнаха двама пастири заедно с другарите си и съобщиха, че като пасли козите си по западните хълмове на много мили оттук, внезапно върху билото се появила група от петнадесет фунг, които ги завързали, поставили им кърпи на очите, сетне им казали подигравателно да отнесат послание до Съвета и до белите хора. Посланието гласяло: Абати трябвало да побързат с разрушаването на сфинкса Хармак, в противен случай главата му щяла да се придвижи до Мур според предсказанието, а когато това станело, фунг ще я последват, защото знаели как да го сторят. После качили двамата пастири върху една видима скала, където на следната сутрин били открити от други козари, същите, които ги бяха придружили до двореца и потвърдиха техния разказ.

Разбира се, бе извършена бърза проверка, но аз знаех, че като стигнем до мястото, нямаше да открием никаква следа от фунг. Намерихме само едно копие със забита дръжка в земята и насочено острие към Мур — явна заплаха или предизвикателство. Никакъв друг знак от тях не бе останал, защото бе паднал и силен дъжд и бе заличил следите им, които трябва да са били твърде слаби върху каменистата почва.

Въпреки най-старателното търсене от опитни хора, начинът им на придвижване и изтегляне остана тайна и до днес. Единствените места, през които се допускаше за възможно преодоляването на пропастта към Мур, се наблюдаваха непрекъснато. Следователно изводът бе, че фунг бяха открили някакъв друг път и ако петнадесет души можеха да го изкачат, защо не и петнадесет хиляди! Само че къде беше този път? Напразно бяха обещани големи награди в земя и почести на този, който би го открил, защото въпреки непрекъснатите съобщения за такива „открития“, при проверката се установяваше, че са просто фантазии.

Най-после видяхме, че абати са съвсем изплашени, защото случилото се скоро премина с допълнения от уста на уста, докато целият народ не говореше за нищо друго. Това бе все едно, ако ние англичаните научехме, че огромна чужда армия е дебаркирала на бреговете ни и, след като е прекъснала съобщителните линии и завзела железниците, се е придвижила към Лондон. Ефектът от такива новини за народ, смятал винаги нахлуването за невъзможно, може лесно да си представим. Аз само се надявах, че ние бихме го приели по-добре, отколкото го сториха абати.

Тяхното перчене, веселата увереност, приказки за „каменните стени на стария Мур“ се изпариха за един час. Сега се говореше само за дисциплинираните и страхотни полкове на фунг, в които всеки човек бил обучен за война, и какво би станало с тях, цивилизования и миролюбив народ абати, отказал справедливо всички отбранителни теготи, ако тези полкове внезапно се появят сред тях. Те крещяха, че са предадени, и призоваваха за кървава разправа с някои от съветниците. Този паркетен рицар Джошуа изгуби временно популярността си, докато Македа, била винаги за пълна бойна готовност в отблъскването на нападение, спечели проиграното от него.

Те изоставиха фермите си и се скупчиха в градовете и селата, където направиха каквото в Южна Африка наричат краали[1]. Религията, била политически мъртва за тях, защото запазваха следи от европейската вяра, ако въобще някога са я имали, се превърна в манията на момента. Жреците станаха на почит, овце и говеда се принасяха в жертва. Даже се споменаваше, че (по маниера на враговете им фунг) и няколко човека споделили същата участ. Във всеки случай Всемогъщият бе умоляван ежедневно да унищожи омразните фунг и да защити своя народ абати от резултатите на собствения му долен егоизъм и подла безотговорност.

Е добре, светът е виждал подобни изяви и преди, сигурно ще види още много и при по-велики народи, които допускат луксът и удоволствията да изсмучат силата и мъжеството на нацията. Резултатът на всичко това бе, че абати се заловиха за думите на съгледвачите фунг към пастирите, които всъщност бяха повторение на словата на пратениците им пред Съвета малко по-рано: че те трябваше да побързат с разрушаването на идола Хармак, за да не се придвижи сам в Мур. Как идол с такива колосални размери, или даже само главата му, би могъл въобще да се движи, те не се запитваха. Обаче за тях беше ясно, че ако бъдеше разрушен, той нямаше да се движи, а освен това — че ние, неверниците, бяхме единствените, които можехме да осъществим такова разрушаване. Така и ние станахме популярни. Всеки бе любезен с нас и ни ласкаеше, всеки, даже и Джошуа, се покланяше, когато се приближавахме към него, и показваше най-жив интерес към напредъка на работата ни, която многобройни депутации и видни личности ни молеха да ускорим.

Още по-хубаво бе, че нежелателните произшествия като вече споменатите престанаха. Кучетата ни, защото получихме няколко други, вече не биваха отравяни. Скали, които изглеждаха здраво закрепени, вече не падаха и никакви стрели не свистяха край нас, когато излизахме на езда. Ние даже видяхме, че е безопасно да се лишаваме понякога от пазачите си, тъй като в интерес на всички бе да останем живи… за сега. И все пак аз например не бях измамен нито за миг и при случай и без случай предупреждавах другарите си, че вятърът скоро щеше да задуха от по-малко благоприятна посока.

Ние работехме, работехме, работехме! Само небето знаеше как ние се трудехме. Помислете за задачата, която всъщност беше само една от многото. Тунел трябваше да се пробие, забравих вече с каква дължина, през твърдата скала с помощта на несъвършени инструменти и с необучени хора. Този тунел трябваше при това да бъде завършен до определена дата. Стотина непредвидени мъчнотии изникваха и бяха отстранени една по една. Големи опасности ни дебнеха, но се избягваха, докато отговорността за това огромно инженерно постижение лежеше върху гърба на единствена личност — Оливър, Орм, който, въпреки че бе учил сапьорство, нямаше голям практически опит в такива начинания.

Истина е, че случаят прави човека, защото Орм се оказа достоен за него по начин, който мога да нарека само героичен. Когато не бе сам в тунела, се трудеше над многочислените си изчисления или пък определяше нивата с наличните инструменти. Защото, ако се допуснеше и най-малката грешка, целият този труд щеше да отиде напразно, да послужи само за хвърляне във въздуха на безполезна грамада от скали. Освен това се поставяше големият въпрос относно ефекта от количеството експлозив на наше разположение. Колкото и голяма да е мощта на това вещество, то сигурно нямаше да доведе до желания резултат, ако не беше научно точно разположено и разпределено.

Най-после, след нечовешки усилия, галерията бе проправена. Запасът ни от концентриран експлозив, около четири пълни камилски товара, беше поставен в също толкова отделни камери. Всяка бе точно толкова голяма, че да побере заряда, издълбана в древната скала, от която бе изсечен идолът. Тези камери бяха на около двадесет стъпки една от друга, въпреки че, ако имаше време да се продължи тунелът, разстоянието трябваше да бъде най-малкото четиридесет, та да получи веществото по-голям обхват на действие. Според математическото предвиждане на Оливър, дупките бяха изкопани в точния център на базата и на около тридесет стъпки под самото тяло на лежащия сфинкс. Това предвиждане обаче излезе малко грешно в няколко насоки. Зарядите бяха поставени по-далеч на изток или към главата на сфинкса и по-високо в основата, отколкото той предполагаше. Като си припомним, че нямаше възможност да измери паметника, който практически бе видял само веднъж отзад при условия, неблагоприятни за точността, тези незначителни грешки не бяха съществени. Забележително бе, че общият му план за операцията, основан на просто хипотетично изчисление, се оказа сравнително прецизен.

Накрая всичко бе готово и смъртоносните шишета от лято желязо бяха опаковани в пясък заедно с динамитни патрони, необходимите детонатори, електрически жици и прочее. Тази затруднителна и наистина опасна задача бе изпълнена изцяло в задушаваща атмосфера от ръцете на Орм и Куик. После започна друга работа — запълването на тунелите. Това изглежда бе необходимо, или поне аз разбрах така, да не би разширяващите се газове да избият назад през отходната дупка. Задачата бе толкова по-трудна, защото трябваше да се просече в скалата малък канал за проводниците, за да се намали рискът от прекъсването им в процеса на запушване. Иначе електрическата верига нямаше да задействува и никаква експлозия не би последвала.

Уговорката беше, че галерията трябва да се взриви при пълна луна в нощта на сватбената церемония между султанската дъщеря и моя син, насрочена в града на Хармак. Датата бе определена от самия владетел Барунг, обявил, както знаем, че щом тържеството завърши, той ще предприеме атаката си срещу Мур. Ние се грижехме да се спази времето и по друго съображение: в този ден само малък брой жреци и стражи щяха да останат при идола и моят син нямаше да бъде тук между тях. Все пак като християни не мислехме злото на мнозината невинни фунг, които биха загинали при друг случай.

Фаталният ден най-сетне настъпи. Всичко бе завършено, освен блокирането на прохода, което още продължаваше, или по-скоро бе ускорено чрез натрупването на свободни скали върху отвора му. Над това се трудеха непрекъснато стотина мъже. Жиците бяха изведени в онази малка стаичка в древния храм, където кучето фараон разкъса гърлото на Шадрах, и нито един сантиметър от тях не бе оставен без наблюдение от страх за произшествие или предателство. Електрическите батерии (две — в случай, че едната би отказала) бяха изпробвани, но не бяха свързани с проводниците. Те лежаха на пода и изглеждаха съвсем невинни. Ние, четиримата, седяхме около тях като вълшебници около магическия си казан, очаквайки някакво видение. Не бяхме радостни, а и кой би бил при такова напрежение? Наистина Орм, побледнял и отслабнал от непрекъсната работа — умствена и телесна, изглеждаше доста изтощен. Не можеше нито да яде, нито да пуши и с мъка го убедих да изпие малко туземно вино. Даже не пожела да отиде и види завършването на работата или да изпробва жиците.

— Вие можете да проверите — каза той. — Аз сторих, каквото можах. Сега нещата трябва да се оставят на шанса.

След обедното хранене Орм легна и спа доста дълбоко няколко часа. Около четири тези, които затрупваха отвора на тунела, приключиха работата си и начело с Куик бяха изведени от подземния град. После Хигс и аз взехме лампи и тръгнахме по протежение на проводниците, които лежаха в тесен изкоп, покрити с прах, премахнахме праха и проверихме състоянието им на интервали. Като не открихме нищо нередно, завърнахме се в стария храм и на входа му срещнахме планинеца Джафет, който по време на всичките тези процедури бе наша охрана. Действително без неговата помощ и без авторитета му сред абати галерията никога нямаше да се завърши, поне за това време. Светлината на лампата показа, че лицето му е много загрижено.

— О, лечителю — каза той, — имам няколко думи за ухото на капитан Орм. Бъдете така добър да ме отведете при него.

Ние му обяснихме, че той спи и не бива да се безпокои, обаче Джафет настоя, като добави:

— Елате и вие с мен, защото думите ми са не само за неговите, а и за вашите уши.

Тогава влязохме в малката стая и събудихме Орм, който скочи изплашен, защото помисли, че нещо неприятно бе станало.

— Какво има? — запита той Джафет. Да не би фунг да са прекъснали жиците?

— Не, о Орм, нещо по-лошо. Открих, че принц Джошуа е организирал съзаклятие да открадне „тази-чието-име-е-велико“.

— Какво искаш да кажеш? Разправи цялата история, Джафет! — застана нащрек Оливър.

— Тя е къса, господарю. Имам някои приятели, един от тях… той е от моята кръв, но не ме питай името му… е на служба при принца. Изпихме заедно кана вино, предполагам, че то развърза езика му, и той ми каза това. И аз му повярвах. Това е историята. За себе си и за народа принцът желае вие да разрушите идола фунг, затова не ви е застрашавал напоследък. Обаче, ако успеете, той не знае какво би станало. Страхува се абати от благодарност да не ви направят големи хора.

— Тогава той е магаре! — прекъсна го Куик. — Та абати не познават благодарността.

— Той се страхува — продължи Джафет — и от други неща. Например, че Детето на Царе може да изрази тази благодарност като изключително благоволение към един от вас. — И той погледна Орм, който отвърна главата си. — А принцът е сгоден за тази велика господарка, за която иска да се ожени по две причини: първо, защото това ще го направи първи сред абати, и, второ, защото напоследък мисли, че люби тази, която се страхува да не загуби. Затова е поставил един капан…

— Какъв капан? — запитах аз, защото Джафет млъкна.

— Не зная — отговори Джафет — и не мисля, че и приятелят ми знаеше, или пък не искаше да ми каже. Обаче разбрах, че планът е да се отвлече Детето на Царе в замъка на принц Джошуа, в другия край на езерото — на шест часа езда от нас, и там с принуда да се омъжи веднага за него.

— Наистина — каза Орм, — кога трябва да стане всичко това?

— Не зная точно, господарю. Не зная нищо друго, освен това, което моят приятел ми каза и което сметнах за правилно да ви съобщя незабавно. Все пак аз го запитах за времето и той каза, че навярно датата е определена за една нощ след идната неделя.

— Идущата неделя е след пет дни — забеляза Оливър с въздишка на облекчение. — Сигурен ли си, че можеш да се доверяваш на твоя приятел, Джафет?

— Не, господарю, не съм сигурен, винаги съм го знаел като лъжец. И все пак помислих, че трябва да ви кажа.

— Много мило от твоя страна, Джафет. Но бих желал да поспя още малко. Сега ти иди надолу по линията и виж дали всичко е в ред, а после се върни и докладвай.

Джафет поздрави по своя туземен начин и си отиде.

— Какво мислите по тази история? — запита Оливър, щом като той се отдалечи.

— Всичкото е вятър — отговори Хигс. — Това място е пълно с клюки и слухове и тази е една от тях.

Той замълча и погледна към мен.

— О! — възкликнах аз. — Съгласен съм с Хигс. Ако приятелят на Джафет имаше да съобщи наистина нещо, той би го казал с повече подробности. Навярно има доста неща, които Джошуа би желал да направи, но предполагам, че за сега той ще спре до тук. Ако искате моя съвет, недейте казва нищо по въпроса на Македа.

— Тогава всички сме съгласни. Но какво мислиш ти, сержанте? — запита Оливър, като се обърна към Куик, който стоеше в един ъгъл на стаята, зает с наблюдение на пода.

— Аз, капитане! — отговори той, като се изпъна мирно. — Е добре, моля за извинение, но не съм съгласен с тези господа, освен с това, че не трябва да се казва нищо на нашата господарка, която точно сега си има достатъчно ядове, че не е необходимо и да се плаши. Все пак може да има нещо. Макар този Джафет да е глупав, той е честен, а честните хора понякога хващат правилния край на тоягата. Той най-малкото вярва, че има нещо, и това е, което има значение за мен.

— Добре. Щом е такова твоето мнение, кое е най-доброто да се направи, сержанте? Съгласен съм, че Детето на Царе не бива да се уведомява и аз няма да напусна това място поне до десет часа тази вечер, защото целият материал в тунела има нужда да улегне малко, а и по други причини. Какво чертаеш там? — И той посочи пода, върху праха на който Куик рисуваше нещо с пръста си.

— План на личните стаи на господарката ни, капитане. Тя ви каза, че ще си почива при залез, нали, или пък по-рано, защото беше на крак по-голямата част от нощта. Искаше да поспи няколко часа преди… нещо да стане. Добре. Това е спалнята й, нали? И другата пред нея, в която прислужничките й спят. Отзад няма нищо, освен висока стена и ров, който не може да се изкачи.

— Това е много точно — прекъсна го Хигс. — Получих разрешение да снема плана на двореца. Само че има проход шест стъпки широк и двадесет дълъг, който води към помещението на стражата до преддверието на жените.

— Точно така, професоре. И този проход има чупка и, както си спомням, двама добре въоръжени мъже могат да го отбраняват срещу много хора. Да предположим сега, че аз и вие, професоре, бихме отишли да подремнем в това стражево помещение, което ще бъде празно, защото постовете са поставени при портата на двореца. Ние няма да сме нужни тук, защото, ако капитанът не взриви тази галерия, никой няма да го стори. Докторът ще му помага само в случай, че нещо не е в ред, а Джафет ще пази линията. Мисля, че няма нищо в тази басня, но кой знае? Може и да има и тогава ще се обвиняваме. Какво ще кажете, професоре?

— Аз ли? О, ще направя, каквото искаш, въпреки че бих желал повече да се покача на склона и да наблюдавам какво става.

— Не би видял нищо, Хигс — прекъсна го Оливър, — освен може би отражение на блясък в небето. Така че, ако нямаш нищо против, бих желал да отидеш със сержанта. Вярно, не трябва да алармираме Македа, но не съм много спокоен за нея и ако вие двамата бихте били там, щях да зная, че тя е в безопасност, и това би ме облекчило.

— Въпросът е решен — каза Хигс. — Ние веднага ще отидем. Знаеш ли какво, дай ми този портативен телефон, който няма да трябва другаде сега. Жицата ще стигне до двореца и ако апаратът работи изправно, можем да ти се обадим и да ти кажем как вървят работите.

Десет минути по-късно те се приготвиха. Куик се изправи пред Оливър, застана мирно и заяви:

— Готови сме за маршируване. Имате ли някакви заповеди, капитане?

— Не мисля, сержанте — отговори той и повдигна очи от малките батерии, които наблюдаваше, като да бяха живи същества. — Ти знаеш плановете. В десет, тоест след около два часа, аз натискам този ключ. Каквото и да става, това не бива да се случи по-рано — да не би синът на доктора да не е напуснал още идола, да не говорим за останалите нещастници. Шпионите ни донесоха, че сватбеният пир ще започне не по-рано от три часа след изгряването на луната.

— Това чух и аз, когато бях затворник — прекъсна го Хигс.

— Точно така — отговори Орм, — но винаги е добре да се остави малко резервно време в случай, че процесията се забави или по друга причина. Така че до десет аз ще стоя тук и можете да бъдете сигурен, докторе, че при никакви условия няма да взривя галерията преди този час. След това не зная какво ще стане, но ако не се появим, вие двамата ще бъде най-добре да дойдете да ни потърсите… в случай на произшествие, нали? Направете, каквото можете на вашето място съобразно условията. Докторът и аз пък ще направим всичко възможно тук. Мисля, че това е всичко, сержанте. Обадете се по телефона, ако жицата е достатъчно дълга и той работи. И така, потърсете ни в около десет и половина. Сбогом!

— Сбогом, капитане — отговори Куик, после протегна ръката си и раздруса тази на Орм, сетне без повече приказки взе лампата си и напусна стаята.

Някакъв импулс ме накара да го последвам, като оставих Орм и Хигс да разискват нещо, преди да се разделят. След като измина около петдесет ярда в ужасната тишина на този огромен подземен град, чиито разрушени жилища зееха от двете ни страни, сержантът се спря и каза внезапно:

— Вие не вярвате в предчувствия, нали докторе?

— Ни най-малко — отговорих аз.

— Радвам се за това, докторе. И все пак аз имам много лошо предусещане, че няма да видя повече капитана или вас.

— Тогава това ще бъде лош пазител за нас, Куик.

— Не, докторе, за мен. Мисля, че вие и двамата сте в ред и професорът също. Моето име е извикано отгоре или поне така ми се струва. Е добре, не ме е много грижа, въпреки че не съм светец, стараел съм се да изпълнявам дълга си и ако това е краят, здраве. Каквото е писано, то ще стане, нали? Защото всичко е записано за нас дълго преди да се появим или поне аз винаги съм мислил така. Все пак ще скърбя да се разделя от капитана, когото съм гледал и като дете. Бих желал да зная, че той се е отървал благополучно от тази дупка и се е оженил за тази мила дама, макар да се съмнявам в това.

— Глупости, сержанте — казах остро аз. — Не си на себе си. Цялата тази работа и грижите са ти се отразили на нервите.

— Дано да е така, докторе, но мисля, че онова е вярно. Както и да е, ако наистина излезе вярно и вие всички видите отново старата Англия, имам трима племенници, които живеят у дома, за които бихте могли да си спомните. Не казвайте нищо от това, дето ви надрънках, на капитана, докато тазвечерният кадрил не бъде разигран. Иначе би могло да го разтревожи, а той се нуждае от спокойствие до десет часа. Пък и след това — може би. Само че, ако не се видим повече, кажете му, че Самюел Куик му е изпратил Божието благоволение. Същото се отнася за вас, докторе, а също и за вашия син. А, ето че професорът идва, така че сбогом.

Минута по-късно те ме напуснаха и аз останах да ги наблюдавам, докато двете звезди на фенерите им се изгубиха в мрака.

[1] лагери — б.пр. ↑

Глава XVI
Хармак идва в Мур

Бавно и с много потискащо настроение се връщах в стария храм, като следвах линията на телефонния проводник, която Хигс и Куик развиваха на отиване. Аз нямах особена вяра в предчувствията на сержанта за нещастия, те ми се струваха породени от условията, които въздействуваха на умовете на всички ни, даже и на жизнерадостния Хигс. Да вземем моя случай например. Тук аз подпомагах един акт, който би могъл да повлече и унищожаването на единствения ми син. Вярно, че за това бе определена нощта на женитбата му в града на Хармак, на няколко мили разстояние, и че шпионите ни потвърждаваха тази информация. Но как можеше да бъдем сигурни, че датата или мястото на церемонията не бяха сменени в последния момент? Да предположим например, че тя се състоеше не в града, а в дворовете на идола; нямаше ли тогава страхотното въздействие на огнения змей да отнесе празнуващите в безкрайността?

Тази мисъл ме смрази и все пак делото трябваше да се свърши. Налагаше се Родерик да рискува, а ако всичко бе наред и той избегнеше тази опасност, нямаше ли и по-лошо след това? Помислете за него, християнинът, съпруг на дивачка, която обожаваше каменния-идол с лъвска глава, свързан с нея и племето й, държавен пленник, тройно пазен, когото, доколкото можех да преценя, нямаше да има надежда да спася. Ако планът успееше и идолът бъде разрушен, личното ми схващане бе, че фунг щяха да се ожесточат. Те явно знаеха някакъв път към тази крепост и щяха да го използуват. Ще изсипят своите хиляди хора нагоре по него, ще последва общо клане, при което справедливо ние трябва да бъдем първите жертви.

Влязох в стаята, където Оливър седеше и мислеше мрачно сам, защото Джафет патрулираше по линията.

— Неспокоен съм за Македа, докторе — каза той. — Страхувам се, че има нещо в тази история. Тя искаше да дойде с нас, умоляваше почти до сълзи. Но аз не исках това, произшествия винаги може да се появят, вибрацията може да разклати покрива или друго нещо. А мисля, че и ти не би трябвало да си тук. Защо не се махнеш и да ме оставиш?

Отговорих му, че нищо не може да ме принуди да направя това, защото такава работа не би трябвало да се предоставя само на един човек.

— Да, ти си прав — каза той. — Мога да припадна или да си загубя главата, или нещо друго. Имах идея да изпратим искрата от двореца, като се свърже телефонният проводник към останалите. Но се страхувам от батериите — клетите са нови, но много слаби, климатът им е повлиял. А е възможно и увеличеното разстояние да изиграе роля, че да не задействуват. Затова и определих тук да бъде мястото за включване. А, ето и звънецът. Какво ли има да кажат?

Аз грабнах слушалката и скоро чух веселия глас на Хигс, който ни уведомяваше, че са пристигнали благополучно в малкото преддверие на частните апартаменти на Македа.

— Дворецът изглежда много празен — добави той. — Срещнахме само един часови, защото смятам, че всички останали, освен Македа и няколко от дамите й, са избягали, страхувайки се да не би скалите от експлозията да паднат върху тях.

— Стражникът ли каза това? — запитах аз Хигс.

— Да, нещо такова. Той искаше да ни забрани да влизаме тук — било против заповедите на принц Джошуа ние, неверниците, да се приближаваме до частните апартаменти на Детето на Царе. Е добре, ние бързо уредихме това и той избяга. Къде? О, не зная. Да направи доклад, каза той.

— Как е Куик? — запитах аз.

— Както обикновено. Всъщност казва си молитвата в ъгъла и изглежда като меланхоличен разбойник с пушка, револвери и ножове, затъкнати по него. Не ми се струва да казва той молитвата си — добави Хигс и гласът му ме достигна с въздушен писък. — Това ме прави неспокоен, като че ли и аз трябва да се присъединя към него. Обаче не съм протестант или мюсюлманин и не мога да се моля пред други като него. Ало! Чакай за момент.

Последва доста дълга пауза и след това отново се чу гласът на Хигс:

— Всичко е наред — каза той. — Беше една от прислужничките на Македа, чула ни и дойде да ни види кои сме. Както разбрах от нея, господарката й иска да дойде при нас — била нервна и не можела да спи.

Хигс се оказа прав, след десетина минути отново ни позвъниха, този път самата Македа. Тогава връчих слушалката на Оливър и се оттеглих в другия край на стаята. Да кажа истината, не съжалявах за обаждането, то ободри Оливър и ни помогна да си прекараме времето. Следното събитие, заслужаващо отбелязване, стана час по-късно. Джафет пристигна и изглеждаше много изплашен. Зададохме му обичайния ни въпрос: дали нещо не е в ред с проводниците. С изпъшкване той отговори, че жиците, изглежда, са в ред, но той бил срещнал призрак.

— Какъв призрак, магаре такова? — казах аз.

— Призракът на един от мъртвите царе, о лечителю, отвъд, в погребалната пещера. Това бе този с изкривените кости, който седи в най-далечния стол. Само че бе натрупал малко плът на кокалите си и аз ви уверявам, че изглеждаше ужасен, много свиреп.

— Така ли? А каза ли ти той нещо, Джафет?

— О, да! Много, о лечителю, обаче аз не можах да разбера всичко, защото езикът му е доста различен от моя и просто изплюваше думите си, както сурово дърво плюе искри. Мисля обаче, че той ме запита, как моят мизерен народ се осмелява да разруши неговия бог Хармак. Аз отговорих, че съм само слуга и че не зная, като добавих, че би трябвало да постави въпросите си на вас.

— И какво отговори той на това, Джафет?

— Че Хармак щял да дойде в Мур, за да уреди сметките си с абати, и че чуждестранните мъже ще постъпят умно, ако избягат бърже и далеч. Това е всичко, което разбрах. Не ме питайте повече. Не бих се завърнал отново в тази пещера, даже и ако ме направят принц.

— Той е научил какво ни казаха пратениците на Барунг — заяви Оливър иронично. — И не е чудно, това място е достатъчно мистериозно, за да накара кой да е да вижда привидения. Ще го повторя на Македа, ще я забавлява.

— Не бих го сторил на ваше място — отговорих аз, — съвсем не е весела приказка, а може би и тя се страхува от привидения. Освен туй — и аз показах часовника върху масата до батериите, — часът е вече десет без пет минути.

Ох! Тези последни пет минути! Те изглеждаха като пет века. Ние седяхме като каменни статуи и всеки от нас бе вглъбен в собствените си мисли, макар мен специално способността за ясно размишление да ме бе напуснала. Разни видения преминаваха през главата ми, без да се задържат, както вода се плъзга по мрамор. Можех само да прикова очите си на часовника, чиято секундна стрелка в трепкащата светлина на лампата и възбуденото ми въображение изглеждаше да расте до огромни размери и да скача от едната страна на стаята до другата.

Орм започна да брои на глас:

— Едно, две, три, четири, пет — сега! — И почти едновременно с това натисна копчето първо на едната батерия, а после на другата. Преди пръстът му да натисне лявото копче, почувствувах, че солидната скала под нас се люлее — никаква друга дума не предава това движение. После големият каменен кръст, тежащ няколко тона и поставен за греда над високата врата на нашата стая, се откърти и падна доста меко във входния отвор, като го блокира напълно.

Други скали също паднаха по-далеч и вдигнаха страхотен шум. Някак си аз се намерих на земята, понеже столът ми се бе изплъзнал под мен. След това последва ужасен тътен, а с него и силен вятър, който духаше отстрана, дето не бе духал от създаването на света, и с чудовищен вопъл постепенно затихваше из хилядите ъгълчета на пещерния град. Когато той премина, лампите угаснаха. Накрая, подир повече от минута, се чу бухване, като че нещо с огромна тежест се строполи на земята високо над нас. После всичко стана, както си беше — тъмнина и пълен покой.

— Е добре, това свърши — каза Оливър с уморен глас, който звучеше много слаб и отдалечен през онази плътна тъмнина. — Всичко приключи за добро или за лошо. Не трябваше да се безпокоя. Първата батерия бе достатъчно силна, защото почувствувах галерията да избухва, когато допрях втората. Чудя се — продължи той, като че говореше на себе си, — какъв размер щети е нанесла тази почти тон и половина ужасна азоамидна смес на стария сфинкс. Според моите изчисления, това би било достатъчно да разчупи тялото, ако можехме да разпръснем повече заряда. Но при даденото положение съвсем не съм сигурен. Може само да е издълбало дупка навътре, особено като се има предвид, че съществуват вътрешни кухини, през които газовете могат да преминат. Ех, при сполука ще разберем това по-късно. Драсни клечка кибрит, Адамс, и запали онези лампи. А, какво е това? Чуй!

Докато той говореше, от някъде се доловиха серии от кратки шумове, които, макар далечни и слаби, определях като изстрели от пушки. Опипах наоколо, намерих слушалката на полевия телефон и я притиснах до ухото си. И веднага всичко ми стана ясно. Оръжия стреляха близо до другия край на линията и апаратът ми предаваше техния трясък. Много слабо, но отчетливо можех да чуя пискливия глас на Хигс да казва:

— Внимавай, сержанте, още една атака започва!

Куик отговори:

— Стреляйте ниско, професоре! За бога, стреляйте ниско. Свършил си патроните, сър. Зареди, зареди! Ето ти нова пачка. Не стреляй твърде бързо. Ах, този дявол ме улучи, но и аз го улучих, никога повече няма да хвърли копие!

— Атакуват ги! — възкликнах аз. — Куик е ранен. Сега Македа ти говори. Тя казва: „Оливър, ела! Хората на Джошуа ме нападат. Оливър, ела!“

Последва силен шум от крясъци, последван от още изстрели, и точно когато Оливър грабна слушалката от ръката ми, линията млъкна. Напразно той викаше в нея с отчаян глас. Така би могъл да се обръща и към планетата Сатурн.

— Проводникът е прекъснат — възкликна отчаян Орм, като захвърли слушалката и грабна фенера — току-що запален отново от Джафет. — Да вървим! Там се извършва убийство. — И се втурна към входа, само за да залитне назад от голям камък, с който той бе блокиран.

— Боже мой! — изкрещя Орм. — Ние сме затворени. Как можем да излезем? Как можем да излезем? — И той започна да тича наоколо из стаята и даже да скача върху стените, като уплашена котка. Три пъти скочи той, като се мъчеше да се изкачи на свода, защото тук нямаше покрив, и всеки път падаше обратно — бе твърде високо да се задържи. Аз го хванах през кръста и го задържах насила, въпреки че той ме блъскаше.

— Кротувай — казах аз. — Нима искаш да се убиеш? Няма да струваш нищо мъртъв или осакатен. Остави ме да помисля.

Междувременно Джафет действуваше самостоятелно, защото той бе чул тревожните звуци от телефона и отгатнал значението им. Първо изтича до масивната греда, блокирала входа, и я забута. Беше безнадеждно, даже и слон не би могъл да я помести. После се отдръпна и я огледа внимателно.

— Мисля, че можем да се качим отгоре, лечителю — каза той. — Помогнете ми сега. — И той посочи да хвана единия край на тежката маса, на която лежаха батериите. Изтеглихме я до входа и, щом разбра за предназначението й, Оливър се хвърли да му помага. После, по указание на Джафет, докато аз поддържах масата да не се обърне, Орм опря челото си на камъка и „подложи гръб“, както казват учениците. Върху него планинецът се покатери живо и се изправи на раменете му. После се протегна, успя да улови горния ръб на падналата греда. И докато аз държах високо лампата, за да дам светлина, той се вкопчи с палците на краката върху грапавините на изсечения камък и след няколко мига беше вече върху свода на стената, на около двадесет стъпки над нивото на пода.

Останалото бе сравнително по-лесно — Джафет свали лененото си наметало, върза го един или два пъти и го пусна към нас. С помощта на това импровизирано въже и поддържането на Орм аз също бях изтеглен върху свода на стената. После двамата изтеглихме и Оливър, който безмълвно се прехвърли през ръба, увисна на ръцете на Джафет и като се отпусна, падна на земята от отвъдната страна. Сетне дойде моят ред. Това бе хвърляне от високо и ако Оливър не бе ме заловил, мисля, че бих се наранил. В случая само загубих дъха си. Накрая и Джафет се спусна, приземявайки се леко като котка. Лампите той беше вече спуснал при нас и след запалването им ние тичахме надолу по огромната пещера.

— Внимавайте! — извиках аз. — Може да има нападали скали наоколо.

И бях прав, в този момент Оливър удари краката си в такъв отломък и падна, като доста се поряза. След миг бе отново на нозе, но напредването ни се забави, защото стотици тонове камъни бяха изтърсени от покрива и препречваха пътя ни. Също така цели сгради от древния подземен град бяха сринати, повечето повалени от порива на вятъра. Най-после стигнахме до края на пещерата и се спряхме отчаяни, защото тук, където вихърът на експлозията е бил напълно спрян, мястото изглеждаше претрупано със скали, изтъркаляни в последния им летеж.

— О, господи! Мисля, че сме зазидани! — възкликна Оливър отчаяно.

Обаче Джафет с фенера в ръка вече скачаше от блок на блок и скоро, от върха на куп скали, ни повика при себе си.

— Мисля, че е останал път, господари, макар и лош — каза той и посочи назъбена кладенчовоподобна дупка, която, предполагам, че е била пробита от обратния тласък на вълната. С мъка и опасност, защото много от натрупаните камъни бяха свободни, ние се спуснахме по това място и на дъното му се провряхме през тесен отвор към пода на пещерата. Молихме се огромната порта към външния проход да не бъде затисната. В противен случай с малките си сили не бихме могли да я помръднем. За щастие опасението ни излезе напразно, понеже тя се отваряше навън, силата на взривната стихия я бе откъснала от масивните каменни гнезда и отхвърлила строшена на земята.

Покатерихме се през нея и продължихме надолу по прохода с револверите си в ръце. Достигнахме до залата за аудиенция, която бе празна и в тъмнина. Завихме надясно, прекосихме различни помещения и в последното пред вратите на двореца се сблъскахме с първите признаци на трагедията — кървави петна по пода. Орм ги посочи мълчаливо и забърза нататък. Внезапно един човек изскочи от тъмнината, както елен скача от храсталак, и притича покрай нас, с притиснати към слабините си ръце, където явно имаше някаква тежка рана. Най-после влязохме в коридора към частните апартаменти на Детето на Царе, крачейки между телата на мъртви и умиращи хора. Мимоходом забелязах, че единият от тях държеше в ръката си скъсания проводник на полевия телефон, вероятно сграбчен в предсмъртната му агония, с което връзката между нас и двореца бе прекъсната.

Втурнахме се в малкото преддверие, добре осветено, и там видяхме кошмарна гледка, която никога няма да забравя. Отпред лежаха купчина мъртви мъже и всички носеха ливреята на принц Джошуа. Отвъд бе сержант Куик, седнал на стол, буквално накълцан на парчета. Една стрела, която никой не бе се опитал да извади, бе забита в рамото му. Главата му, която Македа промиваше с мокри кърпи… ех, няма да описвам раните му.

Облегнат на стената, наблизо стоеше Хигс, също кървящ и очевидно съвсем изтощен. Отзад, до самата господарка, стояха две или три от нейните прислужнички, кършеха ръце и плачеха. Щом застанахме с лице пред този ужасяващ спектакъл, ние внезапно спряхме. Никой не каза нито дума, защото способността да говорим ни напусна.

Умиращият Куик отвори очи, вдигна с усилие над тях изпосечената си със сабя ръка, като да ги засени от светлината. Ах, колко добре си спомням този патетичен жест! Така той се взираше известно време в нас. После се надигна от стола, докосна гърлото си, за да покаже, че не може да говори, и като поздрави с кимане Орм, обърна се и посочи Македа, сетне с тържествуваща усмивка се отпусна и… издъхна.

Такъв бе краят на сержант Куик.

Не е лесно да се опише какво последва, защото сцената беше объркана. Освен това сътресението и скръбта замъглиха спомена в главата ми. Спомням си само, че Македа и Орм се прегърнаха пред всички. Помня също, че тя се изпъчи по нейния царствен маниер и каза, като посочи трупа на Куик:

— Там лежи човек, който ни показа как се умира. Този ваш сънародник беше герой, о Оливър, и ти трябва да пазиш с чест спомена за него, тъй като той ме спаси от нещо по-лошо от смъртта.

— Какво стана? — запита Орм професора.

— Достатъчно просто нещо — отговори той. — Ние пристигнахме тук благополучно, както ви съобщихме по телефона. После Македа говори с теб дълго време, докато прекъсна. След това, точно в десет часа, чухме трясъка от експлозията. И когато се канехме да излезем и видим какво бе станало, се появи Джошуа и съобщи, че идолът Хармак е разрушен и изиска Детето на Царе „по държавни съображения“ да го придружи до собствения му замък. Тя отказа и, тъй като той настояваше, аз поех грижата да го изритам от там. Принцът се оттегли и не го видяхме повече, но няколко минути по-късно профучаха облак стрели през прохода, а след тях — атака от хора, които викаха: „Смърт на неверниците! Спасете Розата!“ Тогава започнахме да стреляме и пречукахме доста от тях, обаче Куик получи стрела в рамото. Три пъти те нахлуваха и три пъти ние ги отбивахме. Накрая патроните ни привършиха и останахме само с револверите. Диваците се задържаха за момент, но отново се хвърлиха напред и всичко изглеждаше свършено. Тогава Куик побесня — сграбчи меча на убит абати и скочи върху им, ревящ като бик. Те го сякоха и мушкаха, обаче все пак той ги изтика отново в прохода, докато аз го следвах и стрелях покрай него. Най-после подлеците не издържаха и побягнаха, но и сержантът се строполи. Жените и аз го пренесохме обратно тук. Тогава и вие се появихте. Уви, той си отиде и да му даде бог покой, защото, ако е имало някога герой на този свят, той е кръстен Самюел Куик! — И като се обърна настрана, професорът издигна черните си очила, които винаги носеше на челото си, и изтри очи с опакото на ръката си.

С дълбока скръб, която не бих могъл да опиша, ние вдигнахме трупа на великолепния Куик, отнесохме го в частния апартамент на Македа и го положихме в собственото й легло, защото тя настояваше човекът, загинал в нейна защита, да не бъде поставен на друго място. Странно бе да се гледа навъсеният стар войник, чието лице след промиването на раните му изглеждаше спокойно и даже красиво, сложен да спи последния си сън върху леглото на Детето на Царе. Спомням си, че това легло бе богато, прекрасно изработено от някакво черно дърво с инкрустирани златни спирали. Около него се спускаха бели мрежени завеси, бродирани със златни звезди, каквито Македа носеше и на официалния си воал.

Там, върху сребърната постелка и ухаещите възглавници, положихме товара си. Похабените от работа ръце бяха притиснати към гърдите в молитвена поза. Един по един ние се сбогувахме с този предан и благороден човек, чието лице нямаше никога да видим, освен в огледалото на паметта. Е добре, той умря, както бе живял и както бе пожелал да умре — изпълнявайки дълга си и в битка. И така го оставихме. Да бъде в покой почитаният му дух!

В залятото с кръв преддверие, докато закърпвах и превързвах раните на професора — посичане от меч на главата, драскотина от стрела по лицето и убождане от копие в бедрото, никоя от които, за щастие, не бе дълбока и опасна — ние направихме кратко съвещание.

— Приятели — каза Македа, облегната на ръката на любимия си, — не е безопасно да останем тук. Заговорът на чичо ми се провали за сега, но аз мисля, че скоро той ще се завърне отново с хиляда души зад гърба си и тогава…

— Какво възнамерявате? — запита Оливър. — Да бягате от Мур ли?

— Как можем да бягаме — отговори тя, — когато проходът е пазен от хората на Джошуа, а фунг ни очакват отвън? Абати ви мразят, приятели мои, и сега, когато завършихте делото си, мисля, че ще ви убият, ако могат. Уви, уви! Защо ви доведох в тази подла и неблагодарна страна! — И тя започна да плаче, докато ние се спогледахме безпомощни.

Тогава Джафет, който през цялото това време клечеше на пода и като се клатеше насам-натам, оплаквайки по своя ориенталски маниер Куик, когото обичаше, се изправи, отиде до Детето на Царе и се просна пред нея.

— О, Валда Нагаста — каза той, — чуйте думите на вашия слуга. Само на три мили оттук, близо до входа на прохода, са на лагер петстотин души от моето племе планинците, които мразят принц Джошуа и приближените му. Избягайте при тях, о Валда Нагаста, защото те ще се привържат към вас и ще слушат мен, когото вие направихте техен предводител. След това можете да действувате, както сметнете за най-разумно.

Македа погледна въпросително към Оливър.

— Мисля, че това е добър съвет — каза той. — Най-малкото няма да сме по-зле между планинците, отколкото в това незащитено място. Кажете на жените си да ни вземат подходящо облекло и да тръгваме.

Няколко минути по-късно ние, една неголяма група, се промъкнахме през убитите и умиращите в прохода и не без страхове се запътихме към страничната порта на двореца. Намерихме я отворена и преминахме през моста над рова, спуснат без съмнение от разбойниците на Джошуа. Предрешени в дълги наметала с качулки като монаси, каквито абати носеха през нощта или при студено и влажно време, ние бързахме през големия площад. Тук по неизбежност се смесихме с тълпата, струпана в далечния край. Всички те, мъже, жени и деца, бръщолевеха като маймуни на дървета и сочеха към склона зад двореца, под който, да си припомним, лежеше подземният град. Ескадрон войници яздеха там и си проправяха път между гъмжилото. За да ги избегнем, тръгнахме в прикритие по сенчестите алеи, страхувайки се да не разпознаят Оливър по високия му ръст. Тук се обърнахме и погледнахме към склона, за да открием това, което всички наблюдаваха. В този момент луната, до тогава покрита от облак, се появи и ние видяхме гледка, която не беше нищо по-малко от ужасяваща.

Канарите зад двореца се извишаваха до сто и петдесет стъпки. Точно там част от тях стърчеха със заоблена форма, която абати наричаха Лъвската скала, въпреки че лично аз никога не можех да открия голяма прилика с царственото животно. Сега обаче картината беше съвсем друга: върху самия край на тази скала, като се взираше надолу към Мур, стърчеше главата на огромния идол на фунг, преместен от долината на далечната пропаст горе върху склона.

— Ох, ох, ох! — стенеше Джафет. — Предсказанието се сбъдна — главата на Хармак е дошла да спи в Мур.

— Искаш да кажеш, че ние я изпратихме там — прошепна Хигс. — Не се плаши, човече, не разбираш ли, че силата на нашата магия е хвърлила главата на сфинкса високо във въздуха и я е поставила там, където е сега?

— Да — вметнах аз, — и това, което почувствувахме в пещерата, бе ударът при падането й.

— Не ме е грижа какво я докара — отговори Джафет, който изглеждаше доста разстроен от всичко преживяно. — Зная само, че предсказанието е изпълнено и Хармак е дошъл в Мур, а където отива Хармак, там следват и фунг.

— Толкова по-добре — каза непоследователният Хигс. — Сега ще имам възможност да го скицирам и измеря.

Обаче аз видях, че Македа трепереше, защото и тя смяташе това събитие за много лошо предзнаменование. Даже Оливър замълча, може би се страхуваше от ефекта на това върху абати. И не бе за чудене, защото от разговорите около нас стана ясно, че реакцията е силна. Очевидно хората бяха ужасени като Джафет. Можехме да чуем как предричаха злочестини и кълняха нас, неверниците, като магьосници, които не са унищожили идола на фунг, както обещахме, а само сме го докарали в Мур.

Фактически те бяха прави. Както открих по-късно, цялата сила на експлозията, вместо да разтроши огромната маса на каменната фигура, бе проникнала през кухините във вътрешността му, докато се е сблъскала със солидната глава. Повдигайки я като играчка, ударната вълна е отхвърлила тази грамадна топка на неизвестна височина, за да я запрати на канарите на Мур, където вероятно ще остане завинаги.

— Е добре — казах аз, след като бяхме се взирали дълго в това необикновено явление, — да бъдем благодарни, че не е пропътувала нататък и не е паднала върху двореца.

— Ох, да бе го строшила! — прошепна Македа с плачлив глас. — Мисля, че бихте благодарили на бога наистина, защото в такъв случай щях да се отърва от всичките ми грижи. Елате, приятели, да вървим, преди да са ни открили.

Глава XVII
Аз намирам сина си

Пътят през прохода преминаваше през лагерното място на новосформираната армия на абати. Това, което видяхме при отиването ни натам, ни показа по-ярко от всякакви думи или доклади колко пълна бе деморализацията на този народ. Там, където трябваше да има стражи, такива липсваха; където трябваше да има войници, стояха групи офицери и разговаряха с жени; където трябваше да има офицери, командирите на лагера пиеха.

През тази бъркотия и вълнение ние преминахме незабелязани или поне незаговорени от никого, докато накрая стигнахме до полка на планинците. В по-голямата си част това бяха козари, бедни люде, които живееха по склоновете на пропастите, обграждащи земята на Мур. Тези хора имаха твърде малко общо с по-заможните си братя от равнината, бяха твърди и с примитивна натура. Следователно бяха запазили някои от първичните достойнства на човечеството, като храброст и привързаност. Поради тези им качества и бяха поставени от Джошуа при входа на прохода, защото само на тях можеше да се разчита, че ще го защищават в случай на сериозна атака. Освен това бе желателно, от негова гледна точка, да бъдат по-настрана, докато осъществяваше плановете си относно Детето на Царе, към която тези простодушни хора имаха наследствена и почти суеверна почит.

Щом като навлязохме в района на тези планинци, ние отбелязахме разликата между тях и останалите абати. Другите полкове преминахме безпрепятствено, но тук веднага бяхме спрени от караул. Джафет прошепна нещо в ухото на офицера му, което го накара да се взре упорито в нас. После поздрави забулената фигура на Детето на Царе и ни отведе там, където командирът на групата и подчинените му бяха седнали до един огън и нещо дискутираха. При някакъв знак или дума, която не достигна до нас, командирът — стар мъж с дълга бяла брада, стана и ни каза:

— Моля за извинение, но бъдете така добри да си покажете лицата!

Македа откри качулката си и се обърна така, че светлината на луната падна право върху лицето й. Тогава човекът подви коляно и каза:

— Вашите заповеди, о Валда Нагаста!

— Съберете полка си и ще ги отдам — отговори тя и седна на една скамейка край огъня, докато ние тримата и Джафет застанахме зад нея.

Командирът даде заповеди на капитаните и скоро планинците се строиха по трите главни страни на един площад пред нас. Броят им беше малко повече от петстотин човека. Когато всички се събраха, Македа се качи на скамейката, отметна назад качулката, Така че всеки да види лицето й в светлината на огъня, и се обърна към тях:

— Мъже от планините! Тази нощ, веднага след като идолът на фунг бе разрушен, принц Джошуа, моят чичо, пристигна при мен е искането да му се предам, дали за да ме убие или за да ме затвори в своя замък отвъд езерото, не зная, „по държавни причини“, както се изрази той, или пък за други гнусни цели.

При тези думи ропот се надигна от събранието.

— Почакайте — каза Македа и издигна ръката си. — По-лошото идва тепърва. Аз заявих на моя чичо, принц Джошуа, че той е предател и е по-добре, ако си отиде. Той си отиде, но със заплахи, и кога точно — не зная, е снел постовете от двореца ми. Тогава слух за грозящата ме опасност достигнал до чужденците на моя служба и двама от тях — този, който се нарича Черни Прозорци, и войникът Куик, пристигнаха да ме пазят, докато господарят Орм и лечителят Адамс останаха в пещерата, за да изпратят искрата огън за разрушаване на идола. И те дойдоха не без полза, защото скоро пристигна група от хората на принц Джошуа, за да ме отведат. Тогава Черни Прозорци и неговият другар се биха смело и сами удържаха тесния проход срещу мнозина, като избиха много от тях със страшните си оръжия. Краят на това бе, о хора от планината, че боецът Куик щурмува прохода и прогони останалите живи слуги на Джошуа, но бе смъртно ранен. Да, този храбър човек лежи мъртъв, след като даде живота си, за да спаси Детето на Царе от собствените й хора. Черни Прозорци също бе ранен. Вижте превръзките около главата му. После дойдоха господарят Орм и лечителят Адамс, а с тях и вашият брат Джафет, които едва бяха спасили живота си в пещерния град. Понеже знаех, че не съм вече в безопасност в двореца, аз избягах с тях при вас за помощ. Няма ли да ме защитите, о мъже от планините?

— Да, да! — отговориха те с всеобщ вик. — Заповядай и ние ще се подчиняваме. Какво да сторим, о Дете на Царе?

Тогава Македа се оттегли с офицерите на полка и се посъветва с тях един по един. Някои предлагаха да се открие Джошуа и да бъде атакуван веднага. „Строшете главата на змията и опашката й скоро ще престане да се върти!“ — казаха те и, признавам, че този възглед много ни се харесваше.

Но Македа не искаше подобно нещо.

— Какво! — възкликна тя. — Да започна гражданска война между поданиците ми, когато врагът е може би пред портите ни? — И добави към нас: — А и как могат тези няколкостотин мъже, колкото и да са храбри, да се противопоставят на хилядите под командата на Джошуа?

— Какво тогава бихте искали да направите? — запита Орм.

— Да се върна в двореца с тези планинци, о Оливър, и с помощта на този гарнизон да го удържа срещу всякакви неприятели.

— Много добре — отговори той. — За тези, които са загубени, избраният път е толкова добър, колкото и всеки друг. Те трябва да се доверят на звездите да ги напътят.

— Точно така — повтори Хигс. — И колкото по-скоро отидем, толкова по-добре, защото кракът ме боли и искам да спя.

Тогава Македа обяви заповедите си на офицерите, предадени от тях и на полка, които бяха приети с овации и веднага започна събирането на лагера. В този именно момент, след толкова скръб, загуби и съмнения, дойде най-радостното събитие през целия ми живот. Изморен и отчаян, аз седях на сандъче за стрели и очаквах началото на похода, като наблюдавах лениво Оливър и Македа да си приказват оживено настрани. Внезапно чух голяма олелия и при ярката лунна светлина забелязах един човек, когото въвеждаха в лагера под стража няколко войници абати. По дрехите им разбрах, че са от ротата, която наблюдаваше долните порти на прохода. Не обърнах особено внимание на случката. Само помислих, че може да са заловили някой шпионин, докато вик на удивление и общо раздвижване ми показаха, че нещо необикновено се е случило. Затова станах и бавно тръгнах към човека, който в момента бе закрит от група планинци. Докато вървях напред, групата се разтвори, а мъжете ми се поклониха — не знам защо.

И тогава видях пленника: висок и атлетичен младеж, облечен празнично и с тежка златна верижка около врата. И докато смътно се чудех какво можеше да прави такъв човек по това време тук, той обърна главата си така, че лунната светлина освети тъмните му очи, доста овалното му лице, завършващо с остра черна брада, и нежните му черти. Моментално го познах: това беше синът ми Родерик!

В следния момент, за пръв път от много, много години, той бе в обятията ми. Първото нещо, което си спомням да му казах, беше типично англосасонската забележка:

— Как си, момчето ми, и по какъв начин пристигна тук?

На което той отговори бавно, наистина с чужд акцент:

— Отлично, благодаря, татко. Тичах с краката си.

По това време Хигс докуца и горещо поздравяваше сина ми, защото, разбира се, бяха стари приятели.

— Мисля, че трябваше да се жениш тази вечер, Родерик? — забеляза той.

— Да, да — отговори момчето. — Аз съм наполовина оженен по обичая на фунг, което сърцето ми не признава. Погледнете, това е венчалната ми дреха. — И той показа прекрасно бродираното му наметало и богатите орнаменти.

— Но тогава къде е съпругата ти? — запита Хигс.

— Не зная и не ме интересува — отвърна той, — защото не харесвам тази жена. Това няма и значение, защото не съм напълно венчан за нея. Женитбите на фунг между важни хора траят два дни и ако не са завършени, те не се зачитат. Така тя може да се омъжи за някой друг, ако желае, и аз също.

— Какво стана тогава? — запитах аз.

— Ето това, тате. Когато изядохме сватбеното блюдо, но преди да минем пред жреца, внезапно чуваме гръм и виждаме огнен стълб да изригва към небето. Отгоре излита глава на Хармак, която изчезва в небе и спира там. После всеки скача и вика: „Магия на бял човек! Магия на бял човек! Бял човек убива бог, който седи там от начало на света, сега ден на фунг свършил според предсказание. Бягайте, хора на фунг, бягайте!“ Султан Барунг скъсва дрехи и също казва: „Бягай фунг!“ И моя полужена също скъсва нейни дрехи и не казва нищо, но тича като антилопа. Така всички тичат на изток, дето е голяма река, и ме оставят сам. Тогава аз ставам и също тичам… към запад, защото зная от Черни Прозорци — и той посочи Хигс, — когато ние затворени заедно в корем на бог, преди да спусне при лъвове, какво значи цялата тази игра, и следователно не уплашен. Добре, аз тичам и не срещам никого през нощта, докато стигам проход, тичам нагоре по него и намирам стражи, на които казвам история и затова те не ме убиват, а пропускат и накрая идвам тук съвсем благополучен без жена фунг, слава богу, и това край на история.

— Страхувам се, че грешиш, моето момче — казах аз. — От трън, та на глог, това е всичко.

— От трън на глог — повтори той. — Не разбирам. Татко трябва помни, че аз само малко момче, кога хора на халифа ме взимат, и от тогава не говоря английски, докато не срещна Черни Прозорци. Само той ми даде библия — книга, която има в джоб, когато слиза долу да яден от лъвове. (Тук Хигс се изчерви, че носи библия в джоба си, и той измърмори нещо за „древни обичаи на евреите“).

— Добре — продължи Родерик, — чета тази книга от тогава и, както виждате, целият мой английски връща обратно.

— Въпросът е — забърза явно Хигс да заговори за нещо друго, — дали фунг ще се върнат?

— О, Черни Прозорци! Не зная, не мога кажа. Мисля не. Тяхно пророчество бе, че Хармак движи в Мур, но когато виждат главата му скача в небето и спира там, те бягат всички към изгрева и, аз мисля, продължат бягат.

— Но Хармак е дошъл в Мур, Родерик — казах аз, — най-малкото главата му е паднала върху канарата, която се надвесва над града.

— О, татко мой! — отговори той. — Тогава това прави голяма разлика. Когато фунг открият, че глава на Хармак е дошла тук, без съмнение те идват след него, защото глава неговата най-свята част, особено като те искат обесят всички абати, които не обичат.

— Е добре! Да се надяваме, че няма да разберат за това — отговорих аз, за да сменя темата. После взех Родерик за ръка и го заведох, където Македа стоеше на един-два ярда настрана и слушаше разговора ни, без, разбира се, да схващаше много от него. Аз й представих сина си и обясних с няколко думи това, което се бе случило. Тя го приветствува много мило и ме поздрави за спасяването му. Междувременно Родерик я гледаше с явно възхищение. Тогава се обърна към мен нас и каза на своя странен и неправилен английски:

— Валда Нагаста най-красива жена! Не е чудно цар Соломон люби нейна майка. Ако дъщеря на Барунг, моя жена, беше като нея, мисля, аз тичам през голяма река към изгряващо слънце с фунг.

Оливър незабавно преведе тази забележка, която ни накара всички да се засмеем, включително и Македа. Бяхме много доволни, че можехме да намерим възможност за малко веселие в тази трагична нощ.

До това време полкът бе готов за тръгване, строен по роти. Преди похода офицерът от патрула абати, под чиято опека Родерик бе доведен при нас, поиска предаването му, за да отведе пленника си при главнокомандуващия, принц Джошуа. Разбира се, това му бе отказано, при което Човекът запита грубо:

— По чия заповед?

Случи се, че Македа, за чието присъствие той не знаеше, го чу и като се поддаде на импулс, излезе напред и се отбули.

— По моя — каза тя. — Знай, че Детето на Царе управлява абати, а не принц Джошуа, и че пленниците, взети от нейните войници, са нейни, а не негови. Върни се обратно на поста си.

Капитанът се облещи, поздрави и си отиде с войниците, наистина не към прохода, както му бе заповядано, а към Джошуа. На него той докладва за пристигането на сина на неверника и отнесе новината, че народът на фунг, обезкуражен от разрушаването на божеството им, панически бяга от полята на Хармак и възнамерява да прекоси голямата река и да не се връща повече.

Тези радостни известия се разпространиха като пожар толкова бързо, че още преди да бяхме тръгнали в поход, чухме от големия площад екзалтираните викове на тълпата. Бремето на ужаса, под който те бяха живели от много седмици, внезапно се срина от тях. Те подлудяха от радост, палеха празнични огньове, пиеха, гуляеха, прегръщаха се и се хвалеха с храбростта си, която бе накарала могъщият народ на фунг да избяга завинаги.

Междувременно придвижването ни бе започнало и всред общото веселие те не ни обърнаха внимание, докато стигнахме до средата на площада на Мур и на половин миля от двореца. Тогава видяхме, че голям брой войници, около две или три хиляди, бяха строени пред нас, очевидно да ни препречат пътя. Въпреки това ние продължавахме да вървим, докато няколко офицери пристигнаха на коне до нас и се обърнаха към командира на планинския полк с въпроса, защо бе напуснал поста си и накъде отива.

— Аз отивам, където ми заповядат — отговори спокойно той, — защото тук има по-горен от мене.

— Ако искате да кажете неверника Орм и другарите му, заповедта на принц Джошуа е да ги предадете, за да могат да му докладват за действията си през тази нощ.

— А заповедта на Детето на Царе е — отговори вече дръзко капитанът на планинците, — да ги отведа с нея обратно в двореца.

— Тя не е валидна — каза говорителят нахално, — защото не е одобрена от Съвета. Предайте ни неверниците, прехвърлете ни Детето на Царе, което сте обсебили, и се върнете на поста си, докато получите благоволението на принц Джошуа.

Тогава Македа избухна от ярост.

— Заловете тези хора! — заповяда тя и това бе веднага изпълнено. — Сега отсечете главата на този, който дръзна да поиска предаването на моята особа и на моите офицери, и я дайте на придружаващите го да я отнесат на принц Джошуа като отговор на неговото послание.

Офицерът чу и, бидейки страхливец като всички абати, се хвърли по очи пред Македа, като се опитваше да целуне мантията й, и я молеше за милост.

— Куче! — отвърна тя. — Ти беше един от тези, които още тази нощ се осмелиха да нападнат покоите ми. Ох! Познах гласа ти и чух твоите приятели-предатели да те зоват по име. Отведете го!

Ние се опитахме да се намесим, но тя не искаше да ни слуша, даже и Орм.

— Бихте ли молили милост за убиеца на вашия брат? — запита тя, като искаше да напомни за Куик. — Аз казах!

И така те го отмъкнаха зад нас и скоро видяхме тъжна процесия да се връща обратно, като носеха нещо на щит. Тя достигна до отсрещните редици и от там се извиши ропот на ярост и страх.

— Марш напред! — изкомандва Македа. — Към двореца!

Тогава полкът се строи в каре, постави Македа и нас в средата си и отново напредна. После започна битката. Големи маси абати ни обградиха и, тъй като не посмяха да извършат пряка атака, започнаха да мятат стрели, като убиха и раниха много войници. Обаче планинците също бяха добри стрелци и носеха по-яки лъкове. Карето спря, първите редици коленичиха, вторите останаха прави. Тогава по даден сигнал твърдите лъкове, използувани от тези мъжествени хора срещу лъвове и бикове, бяха изтеглени силно назад и пуснати. И отново същият ужасяващ резултат.

На това открито място бе почти невъзможно да не се улучат пълчищата абати, които нямаха боен опит и се биеха без ред. Леките брони, които те носеха, не можеха да противостоят на удара на тежките стрели със железни върхове, които ги пронизваха изцяло. След две минути те почнаха да се огъват, а след три побягнаха обратно към главното ядро. Бягството беше паническо — купчина от хора и коне. Така французите трябва да са бягали пред ужасните дълги лъкове на англичаните при Креси и Поатие, тъй като и ние тук наистина вземахме участие в подобна средновековна битка.

Оливър, който наблюдаваше внимателно, отиде при Джафет и му прошепна нещо на ухото. Той кимна и изтича да потърси командира на полка. Скоро резултатът от този шепот стана ясен, защото страните на празното каре завиха навън и задните редици се придвижиха напред, за да подсилят центъра. Сега планинците бяха подредени в двойна или тройна редица, зад която имаше само около дузина войници, които маршируваха около Македа и държаха щитовете си високо, за да я предпазят от случайни стрели. С тях бяхме и ние четиримата, известен брой лагерни прислужници и други, които носеха на щитовете си тежко ранени.

Като оставихме убитите, където падаха, започнахме да напредваме и мятаме облаци стрели в ход. Два пъти абати се опитаха да ни атакуват, но и двата пъти тези страхотни стрели ни отблъскваха. После по дадена заповед планинците окачиха лъковете си на гърба и изтеглиха късите си мечове и на свой ред нападнаха. След пет минути всичко бе пометено. Войниците на Джошуа захвърлиха оръжията си и тичаха или галопираха надясно и наляво освен някои, които побягнаха през подвижния мост и портите на двореца — във вътрешността му. След тях, или поточно смесени с тях, следваха планинците, които убиваха всички, попаднали им под ръка, понеже не следваха вече заповедите на Македа или на офицерите им да дадат пощада.

По такъв начин, точно преди да пукне зората, тази странна битка при лунна светлина завърши. Наистина това бе малко сражение, защото само петстотин души се биха на наша страна и три или четири хиляди на другата, обаче то костваше огромен брой жертви и бе началото на цялата разруха, която последва.

И така ние бяхме в безопасност за известно време, защото бе сигурно, че след урока, който току-що бе получил, Джошуа нямаше да опита да щурмува двойните стени и рова на двореца без дълга подготовка. Но даже и сега нова грижа ни очакваше, защото по някакъв начин, някога не разбрахме как, дворцовото крило, в което бяха разположени покоите на Македа, внезапно избухна в пламъци. Лично аз вярвам, че огънят е възникнал от една лампа, оставена да гори до леглото на владетелката, върху което бе положен трупът на сержант Куик. Може би някой скрит там ранен е преобърнал лампата, може течението през отворените врати да е издуло тънките завеси, докато са докоснали фитила. Както и да е, облицованите с дърво стаи пламнаха и ако не се бе случила благоприятна посока на вятъра, целият дворец можеше да бъде опустошен. При туй положение успяхме да ограничим пожара само в това крило, което изгоря след два часа и остави да стърчат единствено голите каменни стени.

Това бе и погребалната клада на сержант Куик, благородният мъж — мислех си, докато гледах пожара. Когато стихията бе ограничена, понеже разрушихме свързващия коридор и повече нямаше опасност, поставихме постове и най-после си починахме. Македа и две или три от прислужничките й заеха няколко празни стаи, каквито имаше много в двореца. Ние си легнахме или по-скоро рухнахме в стаите за гости, където винаги бяхме спали, и не си отворихме очите до вечерта.

Спомням си, че се събудих, като мислех, че съм в плен на някакъв чуден сън — едновременно радостен и трагичен. Оливър и Хигс още спяха като пънове, но синът ми Родерик, все така облечен в сватбените си дрехи, седеше до леглото ми, като се взираше в мен с озадачен вид на хубавото си лице.

— Значи ти си бил тук? — казах аз и взех ръката му. — Мислех, че сънувам.

— Не, татко — отговори той с особения си английски, — никакъв сън, всичко е истина. Това странен свят, татко. Погледни ме! За колко години… дванадесет… четиринадесет, роб на диви народи, за които пеех, жрец на фунг идол, винаги близо до смърт, но никога не умирам. После султан Барунг ме обиква, казва имам бяла кръв и трябва да стана мъж на дъщеря му. После твой брат Хигс направен пленник с мен и ми казва, че ти ме търсиш всички тези години. После Хигс хвърлен на лъвове и вие го спасявате. После вчера аз женен за дъщеря на султана, която никога виждал преди, освен два пъти на пир в идол. После глава на Хармак отлита в небе и всички фунг хора избягват и аз бягам също и те намирам. После битка и много убити и стрела драска мой врат, но не ме ранява. — И той посочи драскотина точно над сънната артерия. — И ние сега заедно. Ох, татко! Много странен свят! Аз мисля бог някъде, който се грижи за нас!

— И аз мисля така момчето ми — отговорих, — и се надявам, че той че продължи да го прави, защото ти заявявам, че сме в по-лошо положение, отколкото някога си бил между фунг.

— О, не се тревожи това, татко — отговори той весело, защото Родерик има жизнерадостен характер. — Както казват фунг, няма къща без врата, въпреки че много хора слепи и не я виждат. Но ние не слепи или ние мъртви отдавна. Намираме врата евентуално… но ето идва човек, за да ти говори.

Човекът се оказа Джафет, пратен от Детето на Царе да ни повика, тъй като имала да ни съобщи новини. Тогава събудих другите и като превързах леките рани на професора, малко възпалени, ние отидохме при нея. Тя седеше при порталната кула на вътрешната стена. Поздрави ни доста печално и запита Оливър как бе спал, а Хигс — дали го болят раните. После се обърна към сина ми и го поздрави за чудесното му спасяване и за това, че бе намерил баща си, макар и загубил съпруга.

— Действително — добави тя, — вие сте щастлив човек да бъдете толкова обичан, о сине на Адамс. Колко синове имат бащи, които в течение на цели четиринадесет години, оставяйки всичко друго, биха ги търсили с риск на живота си, като изтърпяват и робство, и удари, и глад, и жегата на пустинята, и студа заради едно отдавна изгубено, но скъпо лице? Такава е верността на моя прадядо Давид към неговия брат Джонатан, такава любов превъзхожда любовта на жени. Гледай да му я върнеш до последния час на живота си, дете на Адамс.

— Наистина ще го сторя, ще го сторя, о Валда Нагаста — отговори Родерик, метна ръцете си около врата ми и ме целуна пред всички. Не е много да кажа, че тази целувка на синовна преданост ми заплати за всичко, което бях изтърпял заради милия ми син. Защото сега знаех, че не съм се трудил и страдал за човек, който не е достоен, каквато понякога е съдбата на верните сърца в този неблагодарен свят.

Точно тогава някои от прислужничките на Македа донесоха храна и по нейна повеля ние закусихме.

— Яжте пестеливо — каза тя с тъжна усмивка, — защото не зная за колко време ще ни стигне складът. Чуйте! Получих последното предложение на моя чичо Джошуа. Една стрела го донесе… не човек. — И тя извади парче пергамент, привързано към тялото на стрела, разгъна го и прочете следното:

„О Валда Нагаста, предайте на смърт неверниците, които са ви омагьосали и подвели да пролеете кръвта на толкова много от вашите хора, а с тях и на офицерите на планинците. Сторите ли това, останалите ще бъдат пощадени. И на вас ще простя и ще ви направя моя съпруга. Ако се съпротивлявате, всички, които се държат за вас, ще бъдат посечени, а и на вас не обещавам нищо.

Написано по заповед на Съвета, ДЖОШУА, ПРИНЦ НА АБАТИ“

— Какъв отговор да изпратя? — запита тя, като ни оглеждаше любопитно.

— Кълна се — отговори Орм, като сви рамене, — че ако не беше заради тези верни офицери, не съм сигурен дали няма да бъде разумно да се приемат условията. Тук сме защитени, но сме малко на брой и заградени от хиляди, които и да не смеят да нападнат, могат да ни обрекат на глад, тъй като това място не е снабдено с храни за обсада.

— Забравяте едно от условията, о Оливър! — каза тя бавно, като посочи с пръста си пасажа в писмото, който декларираше, че Джошуа щеше да я направи своя съпруга.

— И сега ли ще препоръчаш да се предадем?

— Как бих могъл? — отговори той, изчерви се и замълча.

— Е добре, няма значение какво ще ме посъветвате — продължи тя с усмивка, — като се има предвид, че аз вече изпратих отговора си, също чрез стрела. Ето копие от него.

— И тя прочете:

„До моят бунтовен народ абати!

Предайте ми Джошуа, моя чичо, и членовете на Съвета, които са вдигнали меч срещу мен, за да бъдат третирани съобразно древния Закон, и останалите ще си отидете необезпокоявани. Откажете ли, кълна се, че преди да изтече нощта на новата луна, ще има такава скръб в Мур, каквато се е паднала на града на Давид, когато варварските знамена били забити върху стените му. Това е съветът, който ми бе пратен на мен, Детето на Соломон, в нощните бдения и ви уверявам, че това е истина. Правете, каквото искате, хора на абати, или каквото трябва, тъй като вашата съдба и моята са написани. Обаче бъдете сигурни, че в мен и в западните господари лежи единствената ви надежда.“

— Какво искате да кажете, о Македа — запитах аз, — относно съвета, който ви е пратен при бденията през нощта?

— Каквото казвам, о Адамс — отговори тя спокойно. — След като се разделихме призори, аз заспах дълбоко. В съня тъмна и царствена жена застана пред мен, в която узнах моята велика прабаба, любимата на Соломон. Тя ме гледаше тъжно, но все пак ми се стори, че с любов. После като че ли дръпна завеса от плътен облак, който закриваше бъдещето, и ми откри младата луна да плува по небето, а под нея Мур, почерняла развалина, улиците препълнени с мъртъвци. Да, тя ми показа и други неща, въпреки че не мога да ги кажа, които също ще станат, после си простря ръцете над мен, като че за благословия, и изчезна.

— Старо еврейско пророчество! Много интересно — чух Хигс да си бърбори под носа, докато в себе си реших, че сънят се дължи на възбудата и липсата на храна. Наистина само двама от нас бяха впечатлени — моят син твърде много и Оливър малко, може би защото всичко, което Македа каза, той вярваше.

— Без съмнение всичко ще стане, както казвате, Валда Нагаста — изрече Родерик убедено. — Славата на абати свърши.

— Защо казваш това, сине? — запитах аз.

— Защото, татко, между народа фунг от дете аз имам две длъжности — на Певец на Бога и на Четец на Сънища. О, не се смей! Мога да ти изброя много, които са се сбъднали, както съм ги разгадал. Такъв е например сънят на Барунг, който разгадах, че главата на Хармак ще дойде в Мур, и ето, тя седи там. — И като се обърна, той посочи през отвора на вратата към мрачната лъвска глава на идола, кацнал върху билото на пропастта и наблюдаваща Мур като див звяр, който се готви за скок. — Зная кога сънища са истински и кога фалшиви. Това е мой дар, както мой глас. Зная, че този сън истински, това всичко. — И като спря да говори, видях, че той се обърна към Македа и много странни погледи бяха разменени между тях. Колкото до Орм, той каза:

— Вие, ориенталците, сте странни хора и ако вярвате в нещо, Македа, може да има нещо вярно в него. Но вие разбирате, че това ваше послание означава война до край, и то много неравна война. — И капитанът погледна към тълпите абати, които се събираха на големия площад.

— Да — отговори тя тихо, — разбирам, но колкото и тежко да е положението ни и колкото и странни да изглеждат събитията, които стават, не се страхувайте за края на тази война, о приятели мои!

Глава XVIII
Изгарянето на двореца

Орм беше прав. Предизвикателството на Македа Наистина означаваше война, „неравна война“. Това беше нашето положение. Бяхме затворени в дълга редица от сгради, единият край на която беше изгорен. Поради рова и двойната стена, ако бъдеха защищавани енергично, те можеха да се щурмуват само от неприятел с голяма храброст и решителност, готов да понесе тежка загуба на хора. Това обстоятелство беше в наша полза, тъй като абати не бяха особено смели и много мразеха перспективата да бъдат убити или даже ранени. Но предимството ни свършваше до тук. Като извадехме загубите От предната нощ, гарнизонът ни възлизаше само на около четиристотин мъже, от които към петдесет бяха ранени, някои от тях тежко. Освен това оръжията не ни достигаха, защото бяха изстреляли повечето от стрелите си в битката на площада и нямахме никаква възможност да получим още. Но най-лошото бе, че дворецът не бе снабден с храни за обсада, а планинците имаха със себе си храна само за три дни от изсушено говеждо или козе месо и някакви твърди питки от индийска царевица, смесена с ечемичено брашно. По такъв начин, както предвиждахме още в началото, освен ако не успеехме да си осигурим още храна, каузата ни скоро щеше да бъде безнадеждна.

Имаше и още една опасност. Въпреки че дворецът бе строен от камъни, позлатените му кубета и декоративни кулички бяха от дърво и следователно можеха да се подпалят, както вече се бе случило. Покривът също бе от стари кедрови греди, покрити тънко с мазилка, докато вътрешността съдържаше огромно количество панели, или по-скоро ламперия, изрязана от някакво каучуково дърво.

В същото време абати бяха богато снабдени с всякакви хранителни припаси и оръжия и можеха да доведат големи сили, за да ни блокират, макар тези сили да се състояха от страхлива и недисциплинирана паплач. Ние извършихме възможно най-добрите приготовления, въпреки че не можах да видя много от тях, защото целия този ден бях зает с обслужване на ранените с помощта на моя син и на няколко непохватни ординарци, в повечето случаи с ветеринарна практика. Това беше жалка работа, без помощта на дезинфекциращи средства или подходящ запас от превързочни материали. Макар медицинската ми чанта да бе богато снабдена, тя се оказа напълно недостатъчна за пострадалите в битката. Все пак аз направих всичко възможно и спасих няколко живота, обаче няколко случая развиха гангрена и се изплъзнаха между пръстите ми.

Междувременно Хигс също работеше усърдно, независимо от леките си, но твърде болезнени рани, както и Орм с помощта на Джафет и другите офицери от полка на планинците. Дворецът бе проверен внимателно и всички слаби места в отбраната му бяха заздравени. Разполагаемите сили бяха разпределени по постове и поставени при най-добри условия. На много мъже бе възложено да изработват стрели от кедрови греди, каквито имаше в изобилие в дървените конюшни и страничните къщи, и да им поставят железни върхове и пера от запаса, за щастие открит в едно от караулните помещения. Няколкото коне, останали в един навес, бяха заклани и насолени за храна и тъй нататък.

Бяха взети също така всички възможни предпазни мерки да се отблъснат опити за атака. Камъни се натрупаха за хвърляне върху главите на нападателя, огньове се запалиха по стените за варене на смола и масло за същата цел.

За наше разочарование обаче никакво пряко нападение не бе предприето, навярно такива отчаяни мерки не се нравеха на абати. Техният план за атака бе да се прикриват, където могат, особено между дърветата на градината отвъд портите, и оттам да изстрелват стрели по всеки, който се появеше на стените, или даже да ги мятат залпово към облаците, както правели норманите при Хейстингс, така че да падат на главите на хората в дворовете. Въпреки че тази предпазлива тактика ни струваше няколко живота, тя имаше предимството, че ни снабди със запас от оръжие, от което особено се нуждаехме. Всички хвърлени стрели внимателно се събираха и използуваха отново срещу неприятеля, към когото стреляхме при всяка възможност. Обаче и ние им нанасяхме малки щети, понеже те бяха крайно предпазливи да не се излагат.

По такъв начин изминаха три мрачни дни, необлекчени от никаква случка, освен едно лъжливо нападение, защото едва ли бе нещо повече това, което абати извършиха на втората нощ, видимо с цел да насилят големите порти под закрилата на дъждовната буря. Настъплението веднага бе открито и отблъснато с два или три залпа стрели и няколко пушечни изстрела. Абати много се страхуваха от тези пушки, от които притежавахме двадесетина. Избрахме няколко от най-отраканите войници и ги научихме как да боравят с резервните пушки. Стрелбата им, разбира се, бе крайно разсеяна, но подкрепена от нашия по-точен огън, принуди приятелят да потърси укритие. Действително, след като изпитаха веднъж-дваж ефекта на куршумите ни, никои абати не смееха да се покажат на открито на по-малко от петстотин ярда, докато не паднеше нощ.

На третия следобед направихме съвещание да решим, какво да предприемем, тъй като от последното денонощие стана ясно, че нещата не можеха да продължават така. Най-напред имахме храна само за два дни. Освен това духът на войниците ни, достатъчно храбри при истинска битка, започваше да упада в тази атмосфера на бездействие. Те се събираха на групи, говореха за жените и децата си, за добитъка и реколтата си, заплашени да бъдат похитени и изгорени от ръцете на Джошуа. Напразно Македа им обещаваше петкратно обезщетение, когато войната завърши, защото явно в душата си те мислеха, че краят й можеше да бъде само един. И тя не можеше да им върне убитите деца.

На този меланхоличен съвет бяха обсъдени всевъзможни планове, за да се открие, че се свеждат до две алтернативи: или да се предадем, или да се хване бикът за рогата, да потеглим нощем от двореца и да атакуваме Джошуа. Привидно последният вариант приличаше на самоубийство, но фактически не бе толкова отчаян, колкото изглеждаше. Тъй като абати бяха страхливци, много вероятно при наш успех масата вражески войници щеше да мине към Детето на Царе, мнозинството от поданиците й щяха да възвърнат верността си. Така че ние се установихме на този план, защото предаването означаваше за нас смърт, а за Македа — принудителна женитба.

Имаше обаче и други, които трябваше да се убедят — планинците. Джафет, присъствувал на съвета, бе изпратен да призове всички, освен стражите. Когато се събраха в големия вътрешен двор, Македа излезе напред, и се обърна към тях. Не помня точните думи на нейната реч и не съм си взел записки от тях, но тя беше много хубава и трогателна. Македа посочи нашата беда и това, че не можем повече да се колебаем между боя и предаването. За себе си каза, че въпреки своята младост не жали живота си и би го дала с радост, преди да бъде насилена за срамна женитба и принудена да съществува под игото на предатели. Обаче тя се тревожеше за нас, чужденците. Ние бяхме пристигнали в страната й по нейна покана, бяхме й служили вярно, един от нас бе отдал живота си, за да спаси нейния, а сега, в нарушение на собствената й гаранция и тази на Съвета, ние бяхме заплашени с ужасна смърт. Нима те, нейните поданици, толкова бяха лишени от чест и гостоприемство, че биха допуснали подобно нещо, без да нанесат нито един удар, за да ни спасят?

Тогава повечето извикаха „Не“, но някои замълчаха, а един стар капитан излезе напред, поздрави и заговори:

— Дете на Царе — каза той, — да потърсим истината в това дело. Не възникна ли цялата тази беда заради любовта ви към чуждестранния войник Орм? Не е ли тази любов незаконна според нашия закон и не сте ли вие тържествено сгодена за принц Джошуа?

Македа помисли малко и отговори бавно:

— Приятелю, сърцето ми си е мое, следователно на този въпрос си отговорете за себе си. Що се отнася до чичо ми Джошуа, ако е съществувала някаква формална връзка между нас, тя бе разкъсана, когато преди няколко нощи той изпрати слугите си да ме нападнат с оръжие и ме отвлекат не зная къде. Бихте ли желали да се омъжа за предател и страхливец? Аз казах!

— Не! — отново извика мнозинството от войниците. Тогава в последвалата тишина старият капитан отговори с ловкост, която бе почти шотландска:

— По повдигнатия от вас въпрос, о Дете на Царе, не изказвам мнение, тъй като вие, бидейки само жена, макар и с висок произход, не бихте ме послушали, а ще откликнете на сърцето си. Уредете работите си с вашия годеник Джошуа, както желаете. Обаче и ние имаме нещо за уреждане с него, който е жаба с дълъг език — ленива, но никога не пропуска муха. Ние ви подкрепихме и избихме много от хората му, както и той уби някои от нас. Той няма да забрави това. Следователно ще бъде по-разумно да се умре в битка, отколкото на бесилката. По тази причина, щом не можем да стоим тук повече, готов съм да изляза и да се бия за вас тази нощ, въпреки че хората на Джошуа са толкова много, а нашите толкова малко. Ще бъда щастлив, ако мога да доживея да видя слънцето отново.

Тази твърда и обоснована реч изглеждаше да хареса на несъгласните и те оттеглиха съпротивата си. Решено бе да опитаме пробив през обсаждащия противник на зазоряване, когато той ще спи дълбоко и ще бъде най-податлив на паника.

И все пак се случи така, че излазът никога не се състоя, което може би бе щастие за нас, понеже съм убеден, че би завършил с провал. Вярно е, че можехме да пробием през армията на Джошуа, но останалите живи щяха да бъдат отново обградени, изтощени от глад и с почти изразходвано оръжие да бъдат заловени в плен и посечени. Както и да е, събитията се развиха по различен начин, може би защото абати са разбрали за нашето намерение и нямаха желание за сурова битка с отчаяни хора. Случи се съвършено безлунна нощ, че бе невъзможно да се види нещо на няколко стъпки в тъмнината. Освен това духаше силен източен вятър, който заглушаваше шумовете. Само няколко от нашите хора бяха на пост, останалите отпочиваха пред голямото им усилие.

Около двадесет часа обаче синът ми Родерик, който бе един от стражите при входните кули и имаше остър слух, съобщи, че му се счул шум от движещи се хора към далечния край на масивните дървени порти отвъд рова. Няколко души от нас веднага отидоха там, но не можахме да различим нищо и сметнахме, че той се е излъгал. Така ние се оттеглихме на постовете си и зачакахме търпеливо изгрева на луната. Тя обаче така и не изгря, забулена от плътни облаци, които предсказваха буря след периода на голямата горещина.

Измина може би час, когато видях случайно зад себе си нещо като метеор да полита към билото на канарата зад двореца.

— Погледни тази падаща звезда! — казах на стоящия до мен Оливър.

— Това не е падаща звезда, а огън — отговори той разтревожен и през това време десетки други светли лъчи започнаха да валят от ръба на канарата и да падат върху дървените сгради зад двореца, сухи като прахан, и, което бе най-лошото — върху позлатените дървени кубета на покрива.

— Не разбираш ли играта? — продължи той. — Те хвърлят върху нас огнени стрели и копия, за да ни подпалят. Подай тревога! Тревога!

Всичко бе вдигнато на крак и скоро дългата редица от сгради започна да бръмчи като пчелен кошер. Войниците, още сънени, тичаха объркани насам-натам и викаха. Офицерите също показаха характерната възбуда на племето абати при паника, крещяха по тях и ги биеха с юмруци, докато бе установено някакво подобие на ред. Защитниците направиха опити да изгасят пламъците, обхванали по това време половината от сградите, но от самото начало усилията бяха безнадеждни. Наистина имаше предостатъчно вода в рова, подронван от пълноводен поток, обаче помпи от всякакъв вид бяха съвсем непознати на абати, които при пожар просто оставяха сградата да изгори. Задоволяваха се само да предпазят останалите. Освен това даже и в двореца такива предмети като кофи, котли или други съдове бяха сравнително малко. Все пак тези, които можаха да се намерят, се пълнеха с вода и подаваха от редици мъже до местата на най-голяма опасност, с други думи, практически навсякъде, докато други хора се опитваха да пресекат разпространението на пламъците, като сриваха части от сградата.

Обаче, щом едно огнище бе потушавано, други възникваха, защото дъждът от горящи стрели непрекъснато валеше от канарата. Чудна и страшна беше тази гледка в тъмнината, както огнените копия, които унищожават злите в деня на Армагедон.

И все пак ние се трудехме отчаяно. На покрива четиримата бели и няколко войници под командата на Джафет изливахме вода върху позлатените кубета, вече обхванати от пламъците. Наблизо, обвита с тъмно наметало и съпроводена от няколко нейни прислужнички, стоеше Македа. Тя бе необикновено спокойна, въпреки че многобройни запалени стрели и копия летяха с голяма сила от надвисналата канара и се забиваха в покрива близо до мястото, където тя стоеше. Обаче придружителките й не бяха спокойни, те плачеха и кършеха ръце, като една от тях изпадна в силна истерия. Затова Македа им заповяда да слязат в двора при портите.

По молба на Оливър аз изтичах при нея, за да я изведа също на безопасно място, но тя не пожела да мръдне.

— Оставете ме, Адамс — каза. — Ако ще трябва да умра, да умра тук. Обаче не смятам, че това е отсъдено. — И с крака си ритна настрана едно пламтящо копие, което отскочи от измазания покрив и падна доста близо до нея. — Ако моите хора не желаят да се бият — продължи тя саркастично, — поне разбират другите военни изкуства, защото този техен трик е действително изкусен. Освен това те са жестоки. Послушайте как се подиграват с нас на площада — питат ни, дали ще се опечем живи, или ще излезем да ни срежат гърлата. Ох! — продължи тя, като стискаше в отчаяние ръцете си. — Защо съм родена за ръководителка на такова прокълнато племе? Нека Саул да ги отнесе всички, но в дена на тяхното изпитание аз няма да помръдна и пръст за спасението им.

Тя замълча и долу, близо до портала, чух някакъв простак да крещи: „Ей, красиви гълъбчета! Пърлят ли ви се крилцата в нашия щрудел, красиви гълъбчета!“, последвано от крясъци и подли викове.

Но случи се така, че самият този подлец влезе в „щрудела“. Когато пламъците станаха по-ярки; аз го видях в средата на тълпа от слушатели да пее гнусната си песничка — сега в куплет за Македа, който не мога да повторя, и успях да вкарам куршум в главата му. Това бе единственият куршум, който изстрелях тази нощ. Надявах се, че ще бъде и последният, който изобщо ще изпратя в кое да е човешко същество.

Точно когато се канех да оставя Македа и да се върна при Орм, стана и последната катастрофа. Между конюшните имаше голям навес, напълнен със сух фураж. Внезапно и той бе обхванат от огнената стихия, която избухна във всички посоки. Тогава настъпи най-ужасната паника. От всички ъгли на двореца планинци, войници и офицери се спуснаха вкупом към изхода. Ние четиримата и Македа стояхме потресени на покрива и не знаехме какво да правим. Чухме как подвижният мост падна, чухме огромните порти да се отварят рязко под натиска на тълпата, чухме и един груб глас, мисля на Джошуа, да крещи:

— Убивайте, когото желаете, деца мои, но смърт за тогова, който навреди на Детето на Царе. Тя е моя плячка!

Последваха ужасни картини. Коварните абати бяха опънали въжета извън вратите. Това бе шумът, достигнал преди до ушите на Родерик. Ужасените войници, бягащи от огъня, се препъваха и падаха през тези въжета. И не можеха да станат, защото идващите отзад ги премазваха до смърт, или пък биваха избивани от хората на Джошуа. Вярвам обаче, че някои от тях са се спасили, тъй като, сравнени с останалите абати, бяха като лъвове спрямо котки, въпреки че и на тях им липсваше кураж да се сражават докрай при безнадеждна кауза. Точно в началото на тази страхотна сцена застрелях певеца с гнусната уста.

— Не трябваше да правите това, стари приятелю — изкрещя Хигс с пискливия си глас, като се мъчеше да надвика бъркотията, — защото това ще покаже на тези свине къде се намираме.

— Не вярвам, че ще ни потърсят тук — отговорих аз. После ние наблюдавахме известно време мълчаливо.

— Елате — каза Орм най-после, като хвана Македа за ръка.

— Къде отиваме, о Оливър? — запита тя, като се дръпна. — По-скоро ще изгоря, отколкото да се отдам на Джошуа.

— Ще отидем в пещерния град — каза той. — Нямаме друг избор, а и време за губене. Четирима мъже с пушки могат да задържат това място срещу хиляди. Елате!

— Подчинявам се — отговори тя и сведе главата си.

Ние слязохме бързо по стълбите от покрива, защото след минута щеше да бъде твърде късно за нас. Пожарът в едното от кубетата се разпростря на горния етаж и вече се подаваше с малки огнени езици и кълба черен дим през пролуките на преградната стена. Всъщност тази стена падна навътре точно когато синът ми Родерик, последен от нас скочи, от стълбата. С любопитството на младостта той се бе забавил за няколко мига, за да наблюдава тъжната сцена долу. Това забавяне едва не му струваше живота.

На приземния етаж ние се оказахме, вън от непосредствена опасност, понеже пожарът се разпространяваше отгоре надолу. Даже имахме време да отидем до съответните си спални и си съберем такива вещи и ценности, които можехме да носим. За щастие между другите неща бяха и безценните ни записки. Натоварени с багажа, отново се срещнахме в приемната зала — огромно празно място, чийто изрисуван със звезди таван се крепеше на дебели кедрови колони.

Преминахме надолу през това прекрасно помещение, което престана да съществува след един час, с лампи в ръка и достигнахме входа на онзи коридор, който водеше към подземния град, без да срещнем човешко същество. Ако абати бяха истински мъже, можеха да нахлуят вътре и да ни пленят — подвижният мост бе останал цял. Обаче тяхната страхливост бе нашето спасение. Навярно са се побояли да не бъдат обградени от пожара. Или пък са се забавили при разчистване портите от купчината трупове. Такова бе във всеки случай обяснението, което дочухме по-късно.

Достигнахме в пълна безопасност до входа на огромната пещера и се промъкнахме през малкото отверстие, останало между скалите, Натъркаляни дотук от силата на експлозията или паднали от сътресението на тавана. Побързахме да запушим тази дупка с няколко камъка по начин, че да не може да се бъде форсирана без голям труд и значителен шум. Оставихме само малък змиевиден канал, през който при нужда един човек можеше да пропълзи. Пренасянето на камъни, в което участвува даже и Македа, заангажира ума ни за известно време и ни достави известна бодрост. Когато работата бе свършена обаче и ледената тишина на тази грамадна пещера се стовари върху нас, възбудата ни угасна. В миг осъзнахме ужасното си положение, че едва сме избягали от огнения пожар, за да загинем бавно в черната тъмнина.

И все пак стараехме се да поддържаме духа си бодър, доколкото можехме. Оставихме Хигс да наблюдава блокирания проход, което бе излишна задача, тъй като пожарът отвън бе нашият най-добър пазач. Останалите се запътихме един след друг из пещерата, като следвахме телефонния проводник към главната ни квартира при прокопаването на галерията. Не можахме да влезем в стаята на Оливър заради гредата, която блокираше входа. Но все пак имаше достатъчно други помещения на разположение в стария храм, въпреки че бяха замърсени от прилепите, които кръжаха около нас с хиляди. Една от тези стаи бе служила за склад и след известна груба обработка я предоставихме на Македа.

— Приятели — каза тя, докато изследваше тъмния й вход, — това ми прилича на вратата на гробница. Е добре, в гробницата се почива, а аз трябва да имам почивка. Оставете ме да заспя и, ако не беше заради вас, о Оливър, аз бих се молила никога да не се събудя. Човече — добави тя страстно пред всички ни, защото сега, пред лицето на последната опасност, никакъв фалшив срам и желание да прикрие истината я бяха напуснали, — човече! Защо си роден да принесеш нещастие на главата ми и радост на сърцето ми? Добре, добре, радостта натежава над нещастието и даже ако ангелът, който те е упътил насам, се нарича Азраел, аз пак ще го благословя, защото той ми откри собствената ми душа. Все пак плача за вас и ако можеше животът ви да бъде пощаден, за да се изпълни с щастие в страната, където сте роден, о, за вас бих умряла с радост!

Тогава Оливър, който изглеждаше дълбоко развълнуван, пристъпи към нея и започна’ да й шепне нещо на ухото, като явно й правеше някакво предложение, за естеството на което, мисля, че мога да се досетя. Тя го изслуша, като се усмихна тъжно, и направи движение с ръка, сякаш искаше да го отблъсне.

— Съвсем не — каза Македа. — Предложението е благородно, — но, ако го приема, в каквито и светове да странствувам, дошлите след мен щяха да ме познаят По следата от кръв на този, който ме любеше. А чрез това престъпление аз бих била отделена от вас завинаги. И все пак, въпреки че всичко изглежда така черно като тази тъмнина, вярвам, че нещата че завършат добре за вас и за мен — в този свят или в друг.

После изчезна, като остави Оливър, загледан в транс след нея.

— Вярвам, че ще бъде така — забеляза Хигс sotto voce[1] на мен, — и това е чудесно, що се отнася до тях. Обаче много бих искал да зная как нещата ще завършат за нас, които нямаме такава прекрасна дама да ни преведе през Стикс.

— Няма нужда да си измъчваш мозъка с това — отговорих унило, — защото, мисля, че ще има още няколко скелета в тази проклета пещера, това е всичко. Не разбирате ли, че тези абати ще помислят, че сме изгорели в двореца?

[1] тихо — б.пр. ↑

Глава XIX
Глад

Аз бях прав. Абати наистина мислеха, че сме изгорели. Никога те не помислиха, че бихме могли да избягаме в подземния град. Така прецених аз най-малкото поради факта, че не направиха опит да ни потърсят там, докато научиха за истината по начин, който се готвя да опиша. Ако не друго, тази наша безопасност ни донесе други изпитания през следващите ужасни дни и нощи. Ако имаше да се отблъсват атаки, възбудата от това най-малкото щеше да занимава умовете ни и да ангажира останалата ни енергия. Обаче нямаше нищо такова. На смени се ослушвахме при входа на пещерата за ехо от стъпки, които никога не се чуха. Нищо не нарушаваше толкова дълбоката тишина, че накрая ушите ни, жадуващи за звук, увеличаваха мекото пърхане на прилепите до шума от орлови крила. Накрая говорихме с шепот, защото нормалният човешки глас изглеждаше като оскърбление на тържественото мълчание, непоносим за нервите ни.

Все пак за първите един-два дни си намерихме някакво занимание. Първата ни грижа бе да си осигурим запас от храни, каквито евентуално бяхме оставили отпреди в стария храм. Намерихме консервирано месо, донесено с нас от Лондон. Разчитахме и на жито от именията на Македа, складирано някога в ями за в случай на обсада на Мур. И ето тя ни заведе на едно място, където кръгли каменни похлупаци с прикрепени към тях халки бяха положени върху пода на пещерата. С големи усилия повдигнахме един от тях. На мен ми се стори, че не е бил вдиган, откакто древните царе са управлявали Мур. След като го оставихме отворен дълго време, за да се прочисти въздухът вътре, спуснахме Родерик с едно въже, за да докладва съдържанието. В следния миг го чухме да вика:

— Искам да изляза горе, моля. Това място не приятно.

Изтеглихме го й го запитахме какво бе намерил.

— Нищо добро за ядене — отговори той, — само много мъртвешки кости и един плъх, който изпълзя нагоре по крака ми.

Опитахме и следните две ями със същия резултат. И те бяха пълни с човешки кости, Тогава разпитахме Македа, която след размисъл си спомни, че преди около пет поколения голям мор бил нападнал Мур, което намалило населението му наполовина. Чула била, че заболелите от чума били изолирани в подземния град и предполагаше, че нямаше значение, дали щяхме да хванем чумата или не.

И все пак, понеже беше сигурна, че жито бе поставено някъде, отидохме при друга група ями в едно отдалечено помещение и отворихме първата. Този път търсенето ни бе възнаградено дотолкова, че намерихме на дъното някакъв мухлясал прах, бил преди години зърно. Другите ями, две от които бяха запечатани не много отдавна, бяха съвсем празни.

Тогава Македа разбра какво бе станало.

— Сигурно е, че абати са народ от разбойници — каза с възмущение тя. — Бях наредила тук да се складира мое жито, но офицерите, натоварени с тази задача, са го откраднали! Ох, дано доживеят да им липсва хляб повече, отколкото на нас сега!

Върнахме се мълчалива в спалните с помещения. И как да не бъдем потиснати, когато имахме продукти само за едно оскъдно хранене. Вода имаше достатъчно, но храна… Когато се съвзехме от ужасното ни разочарование, ние се посъветвахме.

— Ако можехме са преминем през галерийния тунел — каза Оливър, — можехме да се озовем в бърлогата на лъвовете. Вероятно всички те са избити при експлозията и бихме излезли на открита земя.

— Там ще ни заловят фунг — предупреди Хигс.

— Не, не — прекъсна го Родерик. — фунг всички избягали или, ако сторят, всичко е по-добро от тази черна дупка, да, даже и моя жена.

— Нека погледнем! — предложих аз и ние тръгнахме.

Когато стигнахме до прохода, който водеше от града към Гробницата на Царе, открихме, че стената в края му бе изцяло отхвърлена в съседната пещера и оставаше отвор, през който можехме да вървим по двама. Разбира се, съдържанието на самите гробници бе пръснато. Във всички посоки лежаха кости, предмети от злато и други метали или преобърнати тронове. Само покривът и стените оставаха както си бяха.

— Какъв вандализъм! — възкликна Хигс, възмутен даже в бедата си. — Защо не ми разреши да преместя нещата, когато поисках, Орм?

— Защото планинците биха помислили, че ги крадем, стари приятелю. Освен това те са суеверни и аз не исках да дезертират. Но пък и какво значение има това? Ако бе ги преместил, щяха да изгорят в двореца.

По това време стигнахме до края на огромната гробница, където седеше някога гърбавият цар, и видяхме веднага, че търсенето ни бе напразно. Тунелът, който бяхме прокопали отвъд, бе напълно задръстен от купища нападали скали, които не можехме да помръднем даже с помощта на експлозиви, каквито и без това вече нямахме.

Завърнахме се, след като и последната ни надежда бе изгубена. Но още една тревога ни очакваше. Запасът ни от сурово минерално масло, което абати използуваха за светлинни цели, се привършваше — бе останало само за около четири лампи в течение на три дни и нощи: една за Македа, една за нас, една за дежурния при входа и една за общи нужди. Тази лампа за общи нужди фактически се използуваше главно от Хигс. Той наистина показа чуден пример на научна страст, по-силна от смъртта. През всичките тези дни на глад и пълна мизерия, докато се изтощи напълно и маслото свърши, той се тътреше напред и назад между стария храм и Царската Гробница, като носеше голяма кошница в ръка. Отиваше с тази кошница празна и я донасяше напълнена със златни чаши и други ценни предмети, които събираше измежду костите и пръснатия боклук в Гробницата. Всичко това той усърдно каталогизираше в бележника си нощем и след това го опаковаше в празните каси, останали от експлозива и другите стоки, като внимателно ги заковаваше след напълване.

— За какво, за бога, вършиш това, Хигс? — го запитах грубо, когато бе напълнена още една каса, мисля, че двадесетата.

— Не зная, докторе — отговори той със слаб глас, защото като всички останали слабееше от водната диета. — Прави ми удоволствие да си мисля, че колко весело ще бъде да отворя всичките тези каси в стаите ми в Лондон след първокласен обяд от от пържена риба и дебело отрязан стек — и той млясна с бедните си гладни устни. — Да, да — продължи той, — да ги вадя едно по едно и да ги показвам на… и на… — И той изброяваше по име отговорниците на многобройни големи музеи, с които бе в конфликт. — И да ги гледам като си скубят косите от яд и завист, докато се питат в себе си как биха успели да грабнат всичко за Короната като заграбено съкровище, или някак да ме измамят, за да го обсебят. — И той се засмя по познатия си приятен маниер. — Разбира се, аз никога няма да ги имам — добави тъжно, може би някой друг човек ще ги намери тук и ще ги отнесе в Европа, пък ако е свестен мъж, ще публикува бележките и описанията ми, от които съм поставил дубликат във всяка каса. Така ще направи името ми безсмъртно. Е добре, аз отивам отново. Има още четири каси за пълнене преди маслото да свърши, а аз трябва да сложа онази голяма златна глава в една от тях, въпреки че е много трудна работа да се носи всичко надалеч. Докторе, каква болест е тази, която прави краката ти податливи, така че се озоваваш на пода? Не знаеш? Ех, и аз не зная, но зле ме е пипнала. Казвам ти, че направо съм изранен отзад от непрекъснат контакт със стената.

Бедният стар Хигс! Не желаех да му кажа, че болестта му бе гладуване.

Той продължи своите екскурзии с кошницата, каталогизиране и опаковане. Спомням си, че последният товар, който донесе, бе златна глава, за която говореше, чудно подобие на някакъв праисторически цар, който после предизвика толкова голям интерес по целия свят. Предметът бе твърде тежък за него в немощното му състояние, затова бе принуден да го търкаля пред себе си, което бе причината за доста очуканото му състояние сега на носа и полуегипетската му диадема.

Никога няма да забравя гледката на професора, когато се появи от тъмнината, тътрейки се на колене, където панталонът му бе на дупки, и как при слабата светлина на лампата се приближаваше с почивки на всяка стъпка, бутайки пред себе си големия жълт предмет.

— Ето я най-после — каза задъхано, но триумфиращо той, докато ние го наблюдавахме с безразличие. — Джафет, помогни ми да я опаковам в постелката и да я вдигна в кутията. Не, не, магаре такова, с лицето нагоре, така. Не се грижи за ъглите, ще ги запълня с някои дреболии.

И от широките си джобове той извади златен дъжд, между който преся шепи прах от пода и каквото можа да намери, за да му служи за опаковане. Накрая покри всичко с одеялото от леглото си. После много бавно намери капака на кутията и го зачука с почивки между всеки няколко удара, докато ние го наблюдавахме по нашия съсредоточен, но ленив маниер и се чудехме на странната форма на лудостта му.

Най-после и последният пирон бе забит и, седнал на сандъка, той пъхна ръка във вътрешния си джоб, за да намери бележника си, но не издържа и припадна. С мъка се изправих на крака и напръсках с вода лицето му, докато се свести и отърколи на пода. Скоро заспа там изтощен. Когато това стана, първата лампа изгасна.

— Запали я, Джафет — каза Македа, — тъмно е на това място.

— О, Дете на Царе — отговори планинецът. — Бих се подчинил, ако можех, обаче няма повече масло.

След половин час изгасна и втората лампа. На тази, която остана, направихме необходимите приготовления, понеже знаехме, че скоро тъмнината щеше да ни завари. Те бяха малко и прости: донасянето на една-две паници с вода, поставянето на оръжия и муниции под ръка, постилането на няколко одеяла, на които де легнем върху нашия навярно смъртен одър. Докато се занимавахме с това, Джафет допълзя от външната тъмнина. Изтощеното му лице изглеждаше като на излизащ от гроба дух.

— Моята лампа изгоря — изпъшка той — още при входа на тунела и яко не беше жицата на „нещото-дето-говори“, по която стигнах до вас, щях да се изгубя в тъмнината и да загина всред духовете.

— Добре, сега си тук — каза Оливър. — Имаш ли нещо да докладваш?

— Нищо, господарю, или най-малкото съвсем малко. Отместих няколко по-малки камъни, натрупани от нас, и се промъкнах надолу по дупката, докато стигнах до място, дето благословената светлина на деня падна върху мен. Мисля, че нещо се е срутило върху тунела и го е прекъснало, може би една от външните стени на двореца. Като погледнах през една цепнатина, видях навсякъде развалини… развалини, които димят. Помежду им чух гласовете на хора. Един от тях викна другаря си, че било чудно, ако неверниците и Детето на Царе са загинали в пожара, а не са намерили костите им; пък щели да открият и остатъците от пушките им. Приятелят му отговори, че наистина това било странно, но понеже са магьосници, може би са се скрили някъде. И той се надявал да бъдат намерени и поставени на бавна смърт, защото отвели на погрешен път Детето на Царе и причинили смъртта на толкова много божествени абати.

Не казахме нищо. Изглеждаше, че няма и какво да се каже; седнахме в печалния си кръг и наблюдавахме умиращата лампа. Когато тя започваше да трепка с подскачащ като живо същество пламък, внезапно паника обхвана бедния Джафет.

— О, Валда Нагаста — извика той, като се хвърли в краката й, — нарекохте ме храбър човек, но аз съм храбър там, където светят слънцето и звездите. Тук, в тъмнината, между толкова много разгневени духове и с глада, който гризе вътрешностите ми, аз съм голям страхливец. Самият Джошуа не е такъв страхливец, какъвто съм аз. Нека да излезем на светло, докато има още време. Нека да се предадем на принца. Може би той ще бъде милостив и ще пощади живота ни или поне ще пощади вашия. Ако умрем тогава, то поне да бъде под светещото слънце.

Но Македа само поклати глава. Тогава той се обърна към Орм.

— Господарю, би ли желал да имаш кръвта на Детето на Царе върху ръцете си? Така ли й се отблагодаряваш за нейната любов? Отведи я оттук. Никакво зло няма да я постигне, а иначе трябва да загине тук в мизерия.

— Чувате ли какво казва този човек, Македа? — рече Орм тежко. — Има известна правда в това. За нас наистина няма значение дали ще умрем от ръцете на абати, или тук от глад. Действително аз мисля, че би трябвало да предпочетем първия край и без съмнение никой няма да сложи ръка върху вас. Ще отидете ли?

— Не! — отговори Тя страстно. — Една ръка ще се протегне към мен, ръката на Джошуа, и аз трябва да умра сто пъти, преди да го оставя да ме докосне. Нека съдбата поеме своя път, защото ви казах, че вярвам тя да ни отвори някаква врата, която сега не можем да видим. И ако аз вярвам напразно, то тогава има друга врата, през която можем да минем заедно, о Оливър, и отвъд нея има спокойствие. Нареди на човека да мълчи, или го прогони. Нека не Ме безпокои повече.

Светлината на лампата намаля силно. Тя премигна веднъж, дваж, триж и всеки път показваше бедните сгърчени лица на шестима ни, седнали около нея като вълшебници, Които правят заклинание, или като трупове в гроб.

После угасна.

Колко време бяхме останали на това място? Най-малко три цели дни и нощи, мисля аз, ако не и повече. Но скоро ние загубихме всякаква представа за времето. Отначало имахме болки от глада, който напразно се мъчихме да заглушим с големи глътки вода. Без съмнение те ни задържаха живи, но даже Хигс, който, да си признаем, бе въздържател, ми призна, че е намразил вече вида и вкуса на водата. Бихме могли да ядем каквото и да е. Например професорът успя да улови и изяде един прилеп, който се заплете в червената му коса. Предложи ми хапка от него и беше извънредно благодарен, когато аз отказах.

Всъщност имахме няколко твърди корабни сухара, които бяхме запазили, за да храним Македа. Това правехме по следния начин. На определени интервали обявявахме, че е време за ядене, и връчвахме на Македа нейния къс. После всички симулирахме, че също ядем, и казвахме колко бодри се чувствуваме от храната и колко мечтаехме за още, като мляскахме с уста, отхапвайки парче дърво, за да можеше тя да ни чуе. Този жалък фарс продължи две денонощия или повече, докато окаяният Джафет, съвсем деморализиран и без настроение за притворство, ни издаде по какъв начин — не си спомням вече. След това Македа не пожела да докосне вече нищо, което нямаше голямо значение, тъй като бе останала само една бисквитка. Аз й я предложих и тя благодари на всички ни за кавалерството, взе я и я подаде на Джафет, който я излапа като вълк.

Мина известно време след този инцидент, когато открихме, че Джафет липсва. Най-малкото не можахме да се свържем с него, нито отговаряше на нашите повиквания. Тогава заключихме, че е отпълзял да умре. Със съжаление ще изтъкна, че мислих малко за това, защото не само той, а и ние страдахме. Припомням си, че преди да изпаднем в последния сън, ни обхвана особено състояние. Нашите бодежи изчезнаха, а с тях и това ужасно усещане за глад. Станахме бодри и говорехме много. Така Родерик ми разказва цялата история на народа фунг и живота му всред тях и у други племена. После разясни всяка подробност на тяхното боготворение на идола, от което Хигс бе страшно заинтригуван и се помъчи да си вземе някои бележки с помощта на останалите няколко клечки кибрит. Когато даже тази тема бе изчерпана, той ни запя с прекрасния си глас английски химни и арабски песни. Оливър и Македа също си приказваха доста весело, защото ги чух да се смеят и разбрах, че капитанът се бе заел да я научи английски.

Последното нещо, което си спомням, е сцената, която ми се откри при моментната светлина на една от последните клечки кибрит. Македа седеше до Оливър, ръката му обгръщаше нейната талия, главата й почиваше на рамото му, дългата й коса бе свободно разпусната, а големите й нежни очи се взираха от бялото и изтощено лице в неговото лице — като на мумия. От другата страна стоеше синът ми, облегнат на стената, а до него Хигинс, сянка на някогашния човек, немощно размахваше молив във въздуха и явно се мъчеше да напише бележка върху панамената си сламена шапка, представяйки си, че това е може би бележник. Това ме накара горчиво да се засмея.

— Каква е ползата от сламена шапка и тъмни очила на оня свят? — си повтарях непрекъснато и Родерик, навярно за да ми отговори, ме осведоми:

— Магьосниците на фунг казват, че сфинксът Хармак някога носил шапка, но, татко мой, аз не зная дали е имал очила.

После усетих като да съм завихрен дълго в някаква огромна машина, от което пропаднах в тъмен водовъртеж, чието име не знаех, че е смърт. Смътно, много смътно усетих, че ме носят. Чух гласове, но не можех да разбера какво казваха. После ме удари в очите светлина и ми причини остра болка. Тя ме прониза цял, както става с изтръгнат от смърт при удавяне човек. След това нещо топло бе сипано в гърлото ми и аз заспах.

Когато се събудих отново, намерих се в непозната голяма стая, в легло, а от прозорците зората струеше светлина. Видях и другите трима — моя син Родерик, Орм и Хигс — да лежат на други легла, но те още спяха. Прислужниците абати влязоха със съдове храна — някаква груба супа с парчета месо. Дадоха ми порция в дървена паница и аз я изгълтах лакомо. Раздрусаха другарите ми и като се събудиха, те почти автоматично изядоха своята супа, след което отново заспаха. Както и аз, с благодарност към небето, че бяхме още живи.

През всеки няколко часа имах видение за тези мъже да влизат с паници супа или попара, докато най-после животът и съзнанието напълно се възстановиха у мен и аз видях Хигс да сяда в леглото насреща и да се взира в мен.

— Хей, стари приятелю — каза той, — живи ли сме още или това е Хадес?

— Не може да е Хадес — отговорих аз, — защото има абати тук.

— Много правилно — отвърна той. — Ако абати отидат някъде, то ще бъде в ада, където няма белосани стени и легла с четири крака. Оливър, събуди се! Най-малкото сме вън от онази пещера.

Орм се повдигна на лакътя и се вторачи в нас.

— Къде е Македа? — запита той. На този въпрос ние, разбира се, не можахме да отговорим, докато скоро и Родерик се събуди и каза:

— Спомням си нещо. Те измъкнаха всички нас от пещерата. Джафет беше с тях. Отнесоха Детето на Царе на една страна, а нас на друга. Само това зная.

Малко по-късно пристигнаха прислужниците абати с по-солидна от супата храна, а с тях дойде и един от докторите им, който ни прегледа и обяви, че всички ще оздравеем. Този факт знаехме вече и ние. Зададохме много въпроси на него и прислужниците, но не можахме да получим отговор — явно бяха заклети да мълчат. Убедихме ги обаче да ни донесат вода да се измием. Тя пристигна, а с нея и полирано парче метал, каквото абати използуват за огледало. В него видяхме своите лица, ужасни, изтощени лица на хора, преминали на косъм от смъртта. Въпреки че нашите пазачи не ни съобщаваха нищо, нещо в техния вид ни показа, че бяхме в голяма опасност за живота си. Те ни гледаха жадно, както териерът поглежда към плъховете в телен капан, чиято врата скоро ще се отвори. Освен това Родерик, който имаше много тънък слух, бе дочул един от прислугата да казва на друг:

— Кога нашата служба при тези кучета неверници ще завърши?

На това другарят му отговорил:

— Съветът не е решил, но мисля, че утре или други ден, ако са достатъчно силни. Това ще бъде голямо представление.

Освен това същата вечер, около залез, чухме тълпа да крещи отвън бараката, в която бяхме затворени: „Дайте ни неверниците! Дайте ни неверниците! Уморихме се да чакаме!“ — докато най-после няколко войници ги прогониха.

Ние обсъдихме въпроса, само за да заключим, че нищо не можеше да се направи. На това място нямахме никакъв приятел освен Македа, а тя, както изглеждаше, бе пленница като нас и следователно не можеше да се свърже с нас. Нито пък виждахме и най-малката възможност да избягаме.

— От трън та на глог — забеляза Хигс унило. — Сега бих желал да ни бяха оставили да умрем в пещерата. Това щеше да бъде по-добро, отколкото да бъдем предадени на смърт на тълпа абати.

— Да — отговори Оливър с въздишка, защото мислеше за Македа, — но затова именно ни спасиха отмъстителните зверове, за да ни убият — навярно за „държавно предателство“.

— „Държавно предателство“! — възкликна Хигс. — Много се надявам, че наказанието им за това не е като в средновековна Англия. Обесването е достатъчно лошо… но останалото…

— Не мисля, че абати изучават европейската история — вметнах аз, — но няма да крия от вас, че имат и собствени методи. Вижте, приятели — добавих аз, — запазих със себе си нещо, което да послужи, ако се стигне до най-лошото. — И аз извадих едно малко шишенце, което съдържаше особено бърза и силна отрова на таблетки и дадох по една на всеки от тях. — Моят съвет е, ако бъдете подложени на измъчване, вземете от дозата, както възнамерявам да сторя аз, и да измамим абати в отмъщението им.

— Всичко това е много хубаво — каза професорът, като сложи таблетката в джоба си, — но аз никога не съм могъл да глътна хапче без вода, а не вярвам, че тези зверове ще дадат някому и капка. Е добре, предполагам, че ще трябва да го смуча, това е всичко. Ох, ако само щастието се обърне, само ако щастието се обърне!

Изминаха още три дни без никакъв знак, че мечтата на Хигс ще се изпълни. Щастието все така ни обръщаше гръб. Изключението беше, че получихме достатъчно храна и следователно възвърнахме нормалното си състояние по-бързо, отколкото би могло да се очаква. Сякаш за нас важеха думите: „Да ядем и пием, защото утре ще умрем!“ Само някак си не мислехме, че ще умрем — бяхме преживели толкова много, та изпитвахме тайна вяра в оптимистичните сънища на Македа. Във всеки случай ядяхме храната си с апетит, раздвижвахме се из вътрешния двор на затвора и се стремяхме да станем колкото може по-силни — чувствувах-ме, че може скоро да се нуждаем от всичките си сили. Оливър бе най-нещастният от нас, бедният млад човек бе тормозен и от страховете за съдбата на Македа, въпреки че не ни казваше почти нищо. За сметка на това пък моят син Родерик бе най-жизнерадостният. Той бе живял толкова дълго на ръба на смъртта, че тази позната бездна не го плашеше.

— Всичко става някак добре, татко мой — каза той безгрижно. — Кой може знае какво става? Може Дете на Царе ни измъкне от кална дупка, защото най-сетне тя много здрава крава или, както го наричате, телица, и мисля, че хвърли Джошуа, ако я вкара на тясно. Или може би друго нещо става.

— Какво друго нещо, Родерик? — попитах аз.

— Ох! Не зная, не мога кажа, но мисля фунг се върнат. Само че — добави той тъжно, — надявам се, моя жена не върне, щото това старо момиче твърде високомерно за мене. И все пак ободрете се, не умели още. Сега аз казвам професор още няколко приказки за религия фунг, бърлогата на лъвове и така нататък.

Сутринта след този разговор настъпи кулминацията. Точно бяхме свършили закуската, вратите на нашата стая се отвориха рязко и вътре замаршируваха доста войници, които носеха герба на Джошуа. Те се водеха от придворен офицер, който ни заповяда да станем и го последваме.

— За къде? — запита Орм.

— Да бъдете подложени на съд пред Детето на Царе и нейния Съвет, невернико, по обвинение, че сте убили някои от поданиците й — отговори офицерът строго.

— Това е добре — каза Хигс с въздишка на облекчение. — Ако Македа е председател на съда, сигурно ще ни оправдаят — заради Орм, ако не заради нас.

— Не бъди толкова сигурен в това — прошепнах аз на ухото му. — Обстоятелствата са особени и е имало случаи жените да са променяли мнението си.

— Адамс — отговори той, като се взираше в мен през тъмните си очила, — ако говориш така, че се скараме. Македа да си промени мнението — обидно е да предполагаш такова нещо! Ако искаш моя съвет, не допускай Оливър да те чуе. Не си ли спомняш, човече, че тя е влюбена в него?

— О да — отговорих аз, — но също си спомням, че и принц Джошуа е влюбен в нея, и че тя е негова племенница.

Глава XX
Съдът и след него

Поставиха ни в редица, четирима опърпани и брадясали хора, и ни поведоха. В двора пред бараката бяхме посрещнати от рота войници, които ни обградиха с тройна редица, за да възпрепятствуват всякакъв опит за бягство. Щом преминахме портите обаче, аз открих, че причината бе да ни предпазят от яростта на населението. По целия път до сградата на съда хората се събираха със стотици и ревяха за кръвта ни. Беше странна и до известна степен страшна гледка как даже жени и деца размахват юмруците си и плюят по нас с изкривени от злоба лица.

— Защо толкова ви мразят, татко, когато правите толкова много за тях? — запита Родерик, като сви рамена и отбягна един камък, който едва не го удари по главата.

— По две причини — отговорих аз. — Защото тяхната Господарка обича един от нас и защото чрез нас много от техните хора загубиха живота си. Освен това по натура са жестоки, както повечето страхливци. А сега те нямат страх от фунг и смятат, че ще бъде по-безопасно да ни убият.

— Ах! — възкликна Родерик. — И все пак Хармак дойде в Мур. — И той посочи грамадната глава на идола, кацнала върху канарата. — Аз мисля, че където отива Хармак, фунг следват, и ако така, то те правят тях плаща много за живота ми, защото аз голям човек у фунг, сам фунг и съпруг на султанска дъщеря. Тези глупаци като деца, защото не виждат никакъв фунг, мислят няма фунг. Добре, след една година или може би един месец те научат.

— Сигурно, момчето ми — отговорих аз. — Но се страхувам, че това няма да ни помогне.

По това време приближавахме до съдебната сграда, където жреците и учените хора на абати съдеха гражданските и криминални простъпки. Ние преминахме през тълпа от благородници и войници, които ни се подиграваха, и бяхме наблъскани в огромната зала, вече препълнена. Стигнахме до едно свободно място, запазено за страните по дадено дело или за затворниците и защитниците им. Отвъд него, до стената, бяха местата за съдиите. Съставът беше от петима членове на Съвета, един от които Джошуа, а в средата, като председател — самата Македа, покрита с воала си и в прекрасни официални дрехи.

— Слава богу, тя е в безопасност! — измърмори Оливър с въздишка на облекчение.

— Да — отговори Хигс, — но какво прави там? Би трябвало и тя да е на подсъдимата скамейка.

Стигнахме до определеното ни място, блъскани от войниците, въоръжени с мечове. Въпреки че всеки от нас й се поклони, забелязах, че Македа не обърна и най-малко внимание на поздравите ни. Само обърна глава и каза нещо на Джошуа вдясно от нея, което го накара да се засмее.

Тогава с изненадваща внезапност делото започна. Нещо като официален прокурор излезе напред и изрече монотонно обвинението срещу нас. Че в качеството си на наемници капитани при абати предателски сме се възползували от положението си за предизвикване на гражданска война, в която сме убили много хора. Освен това сме били причина дворецът да бъде изгорен. И най-голямото ни престъпление — заловили сме свещената личност Валда Нагаста, Розата на Мур, и сме я отвлекли в дълбините на подземния град, от където била спасена случайно от наш съучастник, някой си Джафет, който издал нашето скривалище.

Това бе обвинението, което, трябва да отбележим, не съдържаше никакъв намек за любовната връзка между Македа и Оливър. Когато то завърши, прокурорът запита каква е нашата защита. Тогава Оливър, като наш говорител, отвърна, че било вярно да е имало битки и убити хора, че сме били прогонени в пещерата, но що се отнася до останалото, Детето на Царе знаело истината и трябва да говори за нас, както пожелае.

Тогава публиката започна да крещи:

— Те се признават за виновни! Предайте ги на смърт! — и така нататък, докато съдиите станаха от местата си и наобиколиха Македа, за да се консултират с нея.

— Небеса! Изглежда, че тя ще ни предаде! — възкликна Хигс, докато Оливър се обърна към него яростно и му заповяда да си държи езика, като добави:

— Ако беше на кое да е друго място, щеше да отговаряш за това злословие.

Най-после консултацията завърши. Съдиите отново заеха местата си и Македа вдигна ръка. Веднага дълбока тишина се възцари. Тогава тя започна да говори със студен и напрегнат глас:

— Неверници — каза тя, като се обърна към нас, — признахте се за виновни да сте предизвикали гражданска война в Мур и да сте избили много хора от народа му. За тези факти няма нужда от свидетели, тъй като много вдовици и деца без бащи могат да свидетелствуват за тях. Освен това, както доказа моят служител, вие сте извършили престъплението да отвлечете моята личност в пещерата и да ме държите там като заложница за безопасността ви.

Ние слушахме и ахнахме, а Хигс възкликна: „Боже мой, каква лъжа!“

Обаче никой друг от нас не каза нищо.

— За тези престъпления — продължи Македа — всички вие заслужавате жестока смърт. — Тогава тя поспря и добави: — И все пак, тъй като имам власт, аз смекчавам тази присъда. Постановявам още този ден вие и всичките ви стоки, които са ви останали и които сте намерили в пещерата и другаде, заедно с камилите за вас и багажа ви, да бъдете изгонени от Мур и ако някой от вас се върне тук, той ще бъде без друг съд предаден на палачите. Това правя, защото в началото на службата ви известно споразумение бе уговорено с вас и въпреки че сте прегрешили толкова много, няма да допусна славната чест на народа на абати да бъде опетнена даже и от следа на съмнение. Вървете си, Странници, и нека повече никога да не видим лицата ви!

И сега тълпата, залата закрещя в екзалтация, въпреки че чух и някой да вика: „Не, убийте ги! Убийте ги!“

Когато врявата утихна, Македа заговори отново:

— О, благородни и великодушни абати! Вие одобрявате този акт на милост, вие, които не бихте искали да ви смятат за безпощадни в далечни страни, където има други народи, толкова велики, колкото и вие. Не бихте желали да говорят, че ние, които сме най-добрите на света, ние, децата на Соломон, сме се отнасяли грубо даже със странствуващи кучета, които са достигнали до нашите врати, нали? Освен това ние повикахме тези кучета да ловуват определен звяр за нас, звярът с лъвска глава, наречен фунг, и, да бъдем справедливи към тях, те ловуваха добре. Следователно спестете им примката, въпреки че може да са я заслужили, и нека да избягат от тук с техния кокал, както казвате, кокалът, който те мислят, че са заслужили. Какво значи един кокал повече или по-малко за богатите абати, щом свещената им земя не е осквернена от кръвта на неверните кучета?

— Нищо! Съвсем нищо! — завика тълпата. — Вържете го на опашките им и нека вървят!

— Това ще бъде сторено, о мой народе! А сега, когато свършихме с тези кучета, имам друго нещо да ви съобщя. Може да сте помислили или чули, че твърде много ги харесвам, особено единият от тях. — И тя погледна към Оливър. — Е, добре, има определени кучета, които не желаят да служат, ако не ги погладите по главата. Следователно аз погладих това по главата, понеже все пак то е умно куче, което знае неща, дето ние не знаем, например как да се унищожи идола на фунг. О велики абати, би ли могъл някой от вас наистина да повярва, че аз, древната кръв на Соломон и Сава, аз Детето на Царе, възнамерявах да дам благородната си ръка ма един странствуващ неверник, пристигнал тук да бъде нает? Бихте ли могли наистина да повярвате, че аз, тържествено сгодената с принца на принцовете Джошуа, моят чичо, даже и за момент в сърцето си наместо него бих предпочела такъв човек? — И отново тя погледна към Оливър, който направи рязко движение, като да се канеше да проговори. Обаче, преди да отвори устата си, Македа продължи:

— Е добре, ако сте повярвали, без да предполагате, че през пялото време съм действувала за безопасността на народа ми, скоро ще бъдете разубедени, тъй като утре вечер ви каня на тържествената церемония за моята сватба, когато съобразно древния обичай ще счупя чашата с този, когото на идната нощ вземам за мой съпруг.

И тя стана, като се поклони три пъти на публиката, а после протегна ръката си на Джошуа. Той стана също, наду се като огромен пуяк и взе ръката й, целуна я и забърбори някакви думи, които не можахме да чуем. Последваха буйни акламации, а после в настъпилата тишина проговори Оливър:

— Господарке, — каза той със студен, изпълнен с горчивина глас, — ние, „неверниците“, чухме вашите думи. Благодарим ви за снизходителното признание на нашите заслуги. Също така — за благоволението да заминем от Мур, вместо да ни осъдите на смърт, което вие и вашият Съвет имате власт да сторите. Това наистина е доказателство за вашата и тази на народа абати щедрост, която ние винаги ще помним и ще повтаряме в нашата страна, ако доживеем да я достигнем. Също вярваме, че това ще стигне до ушите на дивите фунг, така че най-после да разберат, че истинското благородство и величие не се крие в оръжията, а в сърцата на хората. Обаче сега, Валда Нагаста, имам една молба към вас — да ми се разреши да видя лицето ви още веднъж, за да съм сигурен, че сте говорили лично вие, а не друг под вашето було. Ако това е така, аз мога да отнеса образа на онази толкова вярна на страната си и благородна към гостите си повелителка, каквато се показахте сега.

Тя го изслуша мълчаливо, после вдигна воала си, като откри такова лице, каквото никога хе бях виждал преди. Без съмнение това бе Македа, но една друга Македа. Лицето й бе бледо, което можеше да се очаква след всичко преживяно. Очите й горяха като въглени, устните й бяха стиснати. Нейното изражение, едновременно предизвикателно и отчаяно, ме впечатли толкова много, че никога няма да го забравя. Признавам, че ни най-малко не можах да го разгадая, но то остави у мен убеждението, че бе изменчива жена и все пак засрамена от собственото си непостоянство. Най-големият триумф на нейното изкуство беше, че при тези ужасяващи обстоятелства бе успяла да предаде на мен, а и на стотици други, които я наблюдаваха, неубеденост за собственото й двуличие.

За момент нейните очи срещнаха тези на Оливър, но въпреки че той ги разглеждаше с молба и отчаяние, не можах да открия в тях израз на смекчаване, а само на предизвикателство и подигравка. После с кратък и твърд смях тя пусна воала си и заговори Джошуа. Оливър остана кратко време безмълвен, а в това време Хигс ми прошепна:

— Знаеш ли, не е ли това направо ужасно? Аз бих по-скоро се върнал в бърлогата на лъвовете, отколкото да преживея всичко тук.

Когато той говореше, аз видях Оливър да посяга към револвера си, но, разбира се, той бе обезоръжен още преди. После започна да бърка в джоба си. Като намери онова отровно хапче, което му бях дал, той го вдигна към устата си, ала синът ми с бързо движение го изби от пръстите му и го смачка на прах под петата си. Орм вдигна ръка, като че да го удари, после падна на земята без звук и съзнание. Явно бе, че и Македа бе забелязала всичко, защото видях някакъв трепет да я разтърсва, а пръстите й сграбчиха облегалката на трона с побелели кокалчета. Обаче тя само каза:

— Този неверник припадна, навярно е разочарован от наградата си. Махнете го оттук и оставете другаря му, доктор Адамс, да се погрижи за него. Когато се свести, изведете ги всички от Мур, както заповядах. Гледайте да си отидат необезпокоявани, като вземат със себе си достатъчно храна, за да не се каже, че сме ги Пощадили тук, за да ги обречем на гладна смърт.

После тя махна с ръка, за да покаже, че работата е свършена, стана и, последвана от съдиите и офицерите, напусна залата през някаква врата зад тях.

Още докато тя говореше, голяма група стражи ни обградиха, двама сложиха на носилка припадналия Оливър и го понесоха. Ние го последвахме.

— Погледнете — подиграваха се абати от тълпата, — погледнете към невярното куче, което мислеше да носи Пъпката на Розата на гърдите си. Сега е получил тръна. Мислите ли, че свинята е умряла?

Така те се подиграваха с него и с нас. Стигнахме благополучно до нашия затвор и там аз се заех да свестя Оливър, в което най-после успях. Когато той дойде на себе си, изпи чаша вода и каза доста тихо:

— Приятели, вие видяхте всичко, така че няма нужда от приказки и обяснения. За едно само ще ви помоля, ако сте ми приятели, а то е да не упреквате и изобщо да не говорите за Македа пред мен. Без съмнение тя имаше причини за това, което направи. Освен туй нейното възпитание не е като нашето и нейните разбирания са различни. Нека да не я осъждаме. Аз бях голям глупак, това е всичко, а сега плащам за глупостта си или по-точно вече платих.

Ние изслушахме мълчаливо тази реч, само видях, че Родерик се обръща настрана, за да скрие една усмивка, и се чудех защо се усмихва. Едва се нахранихме, или се преструвахме, че се храним, когато един офицер влезе в стаята и грубо ни съобщи, че е време да тръгваме. Няколко прислужници, които го следваха, ни подхвърлиха вързопи с дрехи и с тях четири много красиви наметала от камилска вълна, за да ни предпазват от студа. С някои от тези луксозни за абати дрехи сменихме нашите парцали, защото облеклото ни бе станало почти такова, вдигнахме багажа си и потеглихме. Бяхме отведени при вратите на бараката, където ни очакваха дълга редица ездитни камили. Когато ги видях, аз разбрах, че това бяха най-добрите в страната. Наистина тази, която дадоха на Оливър, бе любимата камила на Македа, на която тя яздеше при тържествени случаи вместо на кон. Той веднага я позна, бедният младеж, и се изчерви до очите при тази неочаквана проява на благоволение, единствената, която бе показана към него.

— Елате, неверници — каза офицерът, — и пребройте стоките си, за да не кажете, че сме откраднали нещо от вас. Ето ви огнестрелното оръжие и всичката амуниция. Те ще ви се дадат в края на прохода, но не преди това, за да не извършите убийство по пътя. На тези камили са вързани кутиите, в които донесохте магическия огън. Намерихме ги във вашата стая в пещерния град, но какво съдържат, нито знаем, нито ни интересува. Пълни или празни, вземете си ги, те са ваши. Тези — и той посочи две камили — са натоварени с вашата заплата, която Детето на Царе ви изпраща, като иска да не я изчислявате, докато не стигнете Египет или вашата страна, тъй като не желае да се кара с вас относно количеството. Останалите носят храна. Освен това има и две резервни камили. Сега качете се и заминавайте!

Тогава възседнахме бродираните седла на коленичилите камили и след няколко минути вече яздехме през Мур към прохода, придружени от стражата ни и от дюдюкащи тълпи, които на няколко пъти ставаха заплашителни, но бяха отблъсквани от войниците.

— Знаете ли, докторе — ми прошепна Хигс възбудено, — че сме взели най-доброто от богатството на Царската Гробница в тези двадесет и пет каси? Тогава мислех, че съм луд, като ги опаковах, като подбирах най-ценните и най-редките предмети, но сега виждам, че това е било вдъхновението на гений. Моето възвишено Аз е знаело какво ще стане и е вършило работата, това е всичко. Ох, ако само можем да измъкнем всичко благополучно, няма да съм играл Даниел и да съм гладувал почти до смърт напразно. Ами че аз бих направил всичко това отново само за златната глава! Препускай, препускай, преди да са размислили. Това изглежда твърде хубаво, за да бъде истина.

Точно тогава развалено яйце, хвърлено от някакъв мил младеж абати, попада върху носа му и се разля върху устата и тъмните му очила, като прекъсна красноречието на професора, или по-скоро измени тенора му. Гледката бе толкова абсурдна, че против волята си аз избухнах в смях и с този смях усетих сърцето ми да олеква, като че облаците от нашите неприятности най-после изчезваха.

При входа на прохода намерихме да ни чака лично Джошуа, облечен с цялото си великолепие и мрежеста броня. Той изглеждаше още повече приличен на пуяк на кон, отколкото преди.

— Сбогом, неверници — каза той, като ни се покланяше подигравателно, — пожелаваме ви бързо пътуване до Шеол[1] или до където свини като вас могат да отидат. Чуйте, вие Орм. Имам послание до вас от Валда Нагаста. Тя съжалява, че не може да ви покани да останете за сватбеното й пиршество, което би направила, ако не бе сигурна, че народът ще пререже гърлото ви, а тя не желае свещената почва на Мур да бъде осквернена от вашата кучешка кръв. Също така ми поръча да ви кажа, че се надява вашият престой тук да ви е бил за урок и че в бъдеще няма да вярвате, че всяка жена, която ви използува за собствените си цели, следователно е жертва на вашите удоволствия. Утре вечер и нощта след това ви моля да мислите за нашето щастие и да изпиете чаша вино за Валда Нагаста и нейния съпруг. Е хайде, няма ли да ми пожелаете щастие, о невернико?

Орм стана бял като платно и се вгледа в него упорито. После странен поглед се появи на сивите му очи, почти поглед на вдъхновение.

— Принц Джошуа — каза той с много тих глас, — кой знае какво може да стане, преди слънцето триж да се издигне над Мур? Не всички работи, които започват добре, завършват също добре, както се научих, й вие също може да доживеете да го научите. Най-малкото рано или късно вашият ден на разплата трябва да дойде и вие също може да бъдете предадени, както бях аз. По-скоро би трябвало да ме помолите да ви простя обидите, с които в часа на триумф не се посвенихте да отрупате онзи, който бе безсилен да отмъсти за тях. — И той подкара камилата си покрай него.

Докато ние го последвахме, видях, че лицето на Джошуа стана бледо, както на Оливър преди това, и големите му кръгли очи изпъкнаха като на риба.

— Какво иска да каже той? — рече принцът на придружителите си. — Моля бога да не е предтеча на злини. Даже и сега имам желание… не, нека да си върви. Да престъпя сватбеното обещание би могло да ми докара лош късмет. Нека да си върви! — И той се взираше след Оливър със страх и омраза, изписани на грубата му физиономия.

Това бе последният път, когато въобще видяхме Джошуа, чичо на Македа и пръв принц между абати.

Ние слязохме надолу по прохода и през различни порти и укрепления, които се разтваряха и затваряха при пристигането ни. Не се забавяхме при това пътуване, а и защо ли, когато нашите пазачи толкова бързаха да се отърват от нас, колкото и ние от тях? Наистина, щом като последната порта остана зад нас, дали от страх от фунг или защото бързаха да се завърнат и участвуват в пиршествата на предстоящата сватба, внезапно абати завиха обратно, пожелаха но сбогом с последна ругатня и ни оставиха на собствена нога. Тогава, като завързахме камилите в дълга редица, ние продължихме сами, действително благодарни да се освободим от тях и се молихме никога на този или онзи свят да не видим лицето или да чуем гласа на някой абати.

Излязохме на равнината на мястото, където месеци по-рано направихме съвещанието с Барунг, султана на фунг, и където бедният Куик бе блъснал с камилата си коня на Джошуа и свали на земята този герой. Тук спряхме за малко да подредим малкия си керван и да се въоръжим с пушките и револверите, които до тогава не бе ни разрешено да пипнем. Бяхме само четирима с дългата редица камили, така че бяхме принудени да се разделим. Хигс и аз отидохме напред, тъй като аз бях най-добре запознат с пустинята и пътя, Оливър зае центъра, а Родерик завършваше шествието, защото имаше остър поглед и слух и от дългото си общуване с камили знаеше как да води показващите признаци на инат или желание да се завърнат.

Вдясно от нас лежеше големият град Хармак. Изглеждаше доста запустял. Входът му, през който бяхме избягали от фунг, беше отново изграден, но през него никой не влизаше или излизаше. Градът бе празен и, макар презряла, богатата реколта още не беше обрана. Явно бе, че фунг са напуснали страната. Сега бяхме срещу долината на Хармак и видяхме, че огромният сфинкс още лежеше там, както през многото хиляди години. Само главата му липсваше, защото се бе „преместила в Мур“, и на шията и рамената се бяха появили големи празнини, причинени от страхотната сила на експлозията. Освен това никакъв звук не идваше от загражданията, дето някога бяха свещените лъвове. Без съмнение всички те бяха мъртви.

— Не мислите ли — предложи Хигс, чиято археоложка страст бързо се разпалваше отново, — че бихме могли за половин час да отидем отново нагоре по долината и да хвърлим един поглед на Хармак отвън? Разбира се, Родерик и аз сме напълно запознати с вътрешността му и с бърлогата на лъвовете, но бих дал много само да изуча останалото за него и да направя няколко измервания и скици.

— Луд ли си? — запитах аз вместо отговор и Хигс се сви, но и до днес не ми е простил това.

Минахме бързо покрай монумента, чиято слава бяхме разрушили, и продължихме бързо нататък, докато тъмнината ни застигна почти срещу разрушено село, където Шадрах се бе опитал да отрови кучето Фараон. Тук разтоварихме камилите и лагерувахме, защото наблизо имаше вода и царевица за животните. Преди залеза Родерик отиде напред на разузнаване и като се завърна, съобщи кратко, че не бе видял никого. Тогава ние хапнахме от храната, и направихме военен съвет.

Въпросът беше, дали да вземем стария път към Египет, или през изсъхналите сега блата да пресечем на север по другия път, за който ни бе съобщил Шадрах. Според картата той щеше да бъде по-къс и Хигс го препоръчваше настойчиво, понеже, както открих после, мислеше, че ще открие повече археологически находки в тази посока. Аз бях за следване на познатия път, който, макар и дълъг и уморителен, бе сравнително по-безопасен поради безлюдността на пустинята. Оливър, нашият командир, ни изслуша внимателно, но запази мнението си. Скоро обаче въпросът бе решен от Родерик, който ни обърна внимание, че ако пътуваме на север, вероятно щяхме да се сблъскаме с фунг. Основанията му бяха, че като направил разузнаването си преди час, на по-малко от хиляда ярда засякъл следите на голяма войска. Сигурен беше, че това е войска на Барунг, която е минала оттам преди около десетина часа.

— Може моя жена с тях, така аз не иска да вървя тази посока, тате — добави той с искрена простота.

— На къде може да пътуват? — запитах аз.

— Не зная — отговори той, — но мисля те вървят заобиколно да нападнат Мур или може би да открият нова страна на север.

— Ще се придържаме към стария път — каза Оливър късо. — Както Родерик, и аз изпитах достатъчно от обитателите на тази страна. Сега да починем малко, нуждаем се от това.

В около два часа бяхме отново на крака и преди изгрев тръгнахме отново на път. При първите слаби лъчи видяхме, че казаното от Родерик е вярно. Пресичахме следите на хилядна войска, минала оттук наскоро с камили и коне. Сигурни бяхме, че това са фунг, защото намерихме няколко предмети, които не можеха да принадлежат на друг народ — украшение за глава, изпаднала от някой колчан стрела и прочее. Не видяхме обаче самите тях и продължихме с бърз ход, докато за голямо наше облекчение до обяд стигнахме река Ебур. Пресякохме я без затруднения, защото бе намаляла, и нощувахме в горските площи отвъд нея. Призори Хигс, дежурен по надзора на камилите, дойде и ме събуди.

— Съжалявам, че трябва да те обезпокоя, стари приятелю — каза той, — но има много интересен небесен ефект зад нас, който навярно ти би искал да видиш.

Станах и погледнах в указаната посока. В ясната звездна нощ едва можах да различа могъщата линия на планините на Мур. Небето над тях бе наситено със странно алено зарево. Аз веднага си направих заключението, но само казах:

— Нека съобщим на Орм! — И се запътих към него. Той не спеше. Всъщност не мисля, че въобще е затворил очи цялата нощ, нощта на сватбата на Македа. Напротив, стоеше върху една могила и се взираше в далечните планини и в сиянието над тях.

— Мур гори — каза той мрачно. — О, боже мой, Мур гори! — и като се обърна, той се отдалечи. Точно тогава се присъедини към нас и Родерик.

— Фунг влезли в Мур — каза той — и сега режат глава на всички абати. Ние добре извън това, но прасе Джошуа има много горещо сватбено пиршество, защото Барунг мрази Джошуа, който опитва да го хване нечестно, а той никога не забравя.

— Бедната Македа! — казах аз на Хигс. — Какво ще стане с нея?

— Не зная — отговори той, — но макар че някога и аз обожавах девойката, като възмездие тя заслужава съдбата, малката мизерница с изменчиво сърце. Все пак е вярно — добави той смекчено, — че ни даде много добри камили, да не говорим за товарите.

Аз само отговорих:

— Бедната Македа!

Този ден пътувахме малко, искахме да си починем и да напоим камилите, преди да се впуснем в пустинята. Нямахме причина за бързане, тъй като се чувствувахме сигурни, че не ще ни преследват. През нощта лагерувахме в малка долчинка край един поток, в основата на някакво възвишение. Призори бяхме събудени от Родерик, който, беше на пост. Той ни викаше разтревожено да ставаме, понеже сме застрашени от преследване. Скочихме на крака и грабвахме пушките си.

— Къде са? — запитах аз.

— Там, там! — сочеше синът ми възвишението зад нас.

Ние изтичахме край няколко храсталаци и впихме напрегнат взор, за да видим на билото самотна фигура, възседнала на много изморен кон. Тази фигура, напълно скрита под дълго наметало с качулка, наблюдаваше нашия лагер така, както един шпионин би го сторил. Хигс вдигна пушката си и стреля, но Оливър, стоящ до него, блъсна дулото така, че куршумът отлетя високо, и каза:

— Не бъди глупак. Ако това е само един човек, няма нужда да се застреля, а ако са повече, само ще го доведеш при нас.

Тогава фигурата смуши изтощения си кон и бавно се приближи. Забелязах, че тя бе много дребна. „Момче — си помислих, — което носи някакво послание“.

Ездачът стигна до нас, плъзна се от коня и застана неподвижно.

— Кой си ти? — запита Оливър, като разглеждаше загадъчната фигура.

Много деликатна ръка, се протегна с пръстен на дланта си.

Познах го веднага. Това бе пръстенът на Савската царица, който Македа ми бе дала като доказателство за нейното силно доверие, когато пътувах за помощ към Англия. Да си припомним, че този пръстен й върнахме с голяма тържественост при първата аудиенция. Оливър побледня, като го видя.

— Как е попаднал той у теб? — запита той прегракнало. — Тази, която само може да го носи, мъртва ли е?

— Да, да — отговори гласът, променен глас, както ми се стори. — Детето на Царе, което познавахте, е мъртво и понеже тя нямаше повече нужда от този древен символ на нейната мощ, го подарява на вас, когото си спомняше добре до края.

Оливър закри очите си с ръце и се отвърна.

— Но — продължи непознатият бавно — жената Македа, за която се говори, че някога сте обичали…

Орм свали ръцете си и се вторачи и се вторачи.

— … жената Македа, за която се говори, че някога сте обичали… още живее.

Тогава качулката падна и в блясъка на изгряващото слънце ние видяхме лицето на странника. Това бе самата Македа!

Последва мълчание, което за всеки от нас и по свой начин бе почти ужасно.

— Господарю мой Оливър — каза скоро Македа, — приемаш ли моя подарък, пръстена на царица Сава?

[1] еврейския отвъден свят, гроб — б.пр. ↑

Глава XXI
Бележки от Македа

Аз, Македа, някога наречена Валда Нагаста и Такла Варда, тоест Дете на Царе и Пъпка на Розата, по рождение владетелка на народа на абати — синове на Соломон и Савската царица.

Аз, Македа, пиша това по заповед на Оливър, моят господар, който желае да изразя определени неща със свои думи.

Наистина всички мъже са глупци и най-големият от тях е Оливър, моят господар, въпреки че той е може би почти равен на учения човек, наричан от абати Черни Прозорци, и на доктора, син на Адамс. Само че назованият Родерик, дете на Адамс, е по-малко сляп, защото, отгледан между фунг и други народи на пустинята, бе натрупал малко мъдрост. Той ми каза, че единствен е прозрял моя план за спасяване живота на всички тях, но не им съобщил нищо, за да не се развали нещо в него.

Сега относно истината по събитията, които аз, като неопитна в писането, ще разкажа накратко.

Бях изнесена от пещерния град с моя господар и другарите му, прегладняла и твърде изтощена, за да се убия, което в противен случай бих извършила, отколкото да падна в ръцете на моя противен чичо Джошуа. И все пак аз бях по-силна от останалите, защото те с измама бяха ме хранили с тези сухари, което никога няма да им простя. Само Джафет, храбър човек и същевременно страхливец като останалите абати, излезе навън и ни предаде на Джошуа. Те отведоха моя господар и другарите му, а мен отнесоха на друго място и ме храниха, докато силите ми се възвърнаха. Когато отново укрепнах, принц Джошуа дойде при мен и рече:

— Сега сте в моята мрежа, сега сте моя!

Тогава му казах:

— Глупако, твоята мрежа е от въздух и аз ще изхвръкна от нея.

— Как? — запита гой.

— Чрез смъртта — отговорих аз, — за която сто начина са ми на разположение. Вие ми отнехте един, но какво значение има това, когато остават толкова много? Ще отида там, където вие и вашата омразна любов не могат да ме преследват.

— Много добре, Дете на Царе — каза той, — но какво ще стане с високия неверник, на който са се спрели очите ви, и с неговите другари? Те също се възстановиха и всеки от тях ще умре по специален начин (който аз, Македа, няма да описвам, тъй като има неща, които не бива да бъдат записвани). Ако вие умрете, умират и те. Както ви казах, те ще умрат, както умира вълк, заловен от овчарите, ще умрат като маймуна, заловена от ловеца.

Обмислих всичко и установих, че няма друг изход. Тогава му предложих споразумение.

— Джошуа — казах аз, — остави тези хора да си отидат и аз се кълна в името на нашата майка, потомката на Сава, че ще се омъжа за вас. Ако ги задържите и убиете, няма да ме имате.

Накрая, тъй като желаеше мен и могъществото, свързано с мен, той се съгласи. И аз изиграх ролята си. Моят повелител и другарите му бяха доведени пред мен и в присъствие на целия народ аз ги подиграх! Аз плюх в лицата им и о, глупаци, глупаци, глупаци, те ми повярваха! Вдигнах воала си и им показах очите си и те повярваха, като забравиха, че съм жена, която може да играе при нужда роля. Да, те забравиха, че имаше за мамене и други, целия народ абати, който, ако разбираше това, щеше да разкъса чужденците парче по парче. Това бе моята най-горчива хапка, че бях успяла да накарам даже и моя повелител да повярва, че от най-грешните жени на тази земя аз бях най-грешната. И все пак аз го сторих.

И така чужденците си отидоха с всичко, което можах да им дам, въпреки че моят господар никак не се интересуваше от това, нито пък докторът, дете на Адамс, доволен от това, че бог му бе върнал сина. Само Черни Прозорци се интересуваше — не от обич към богатството, а защото обожаваше всичко, което е старо и грозно, тъй като от такива неща изграждаше божеството си. Те си отидоха и аз преминах през адски мъки, тъй като знаех: моят повелител ме смяташе за неверница и никога няма да научи, че извърших всичко, за да спася живота му. И винаги след това той щеше да ме смята за жена на Джошуа, докато аз щях да бъда вече мъртва. Аз, аз не можах да му кажа истината, докато не се съединеше с мен в онази страна на смъртта, ако там мъже и жени могат още да разговарят заедно.

Този и никой друг път си бях запланувала да извървя. Когато той и другарите му щяха да са отишли толкова надалеч, че не можеше да бъдат преследвани, щях да кажа на Джошуа и на абати цялата истина по начин, че да не бъде забравено никога от поколенията, и щях да се убия пред техните очи, така че Джошуа да загуби съпруга, а абати — Дете на Царе.

Седях през цялото време на Подготвителния Пир и се усмихвах, усмихвах се. Той премина, а също и следния ден измина и дойде нощта на Сватбения Пир. Чашата бе счупена и церемонията бе изпълнена. Джошуа се изправи, за да положи клетва пред мен в присъствието на жреците, благородниците и главатарите. Той ме поглеждаше с отвратителните си очи, мен, вече негова съпруга. Обаче аз напипвах камата под дрехата си и си пожелавах, такава бе яростта в сърцето ми, да мога да убия и него.

Тогава бог проговори и сънят, който ме споходи, се осъществи. Далеч от вън долетя грозен вик, а след него още много други викове, крясъци и тропот от маршируващи крака. Огнени езици лумваха високо в небето, и всеки от пируващите запита разтревожен съседа си: „Какво е това?“ После от хилядите присъствуващи се надигна страшен писък: „фунг! фунг! фунг налитат върху нас! Бягайте, бягайте, бягайте!“

— Елате! — изкряска Джошуа и ме сграбчи за ръката, но аз измъкнах камата си, като я насочих срещу него, и той ме пусна. После избяга с другите благородници и аз останах сама върху високия си трон под златния свод.

Хората бягаха покрай мен, без да се бият. Те бягаха в пещерния град, бягаха към скалите, криеха се из пропастите, а след тях идваха фунг, които убиваха и опожаряваха, докато целият Мур избухна в пламъци. А аз седях, наблюдавах и чаках моята смърт.

Най-после, не зная след колко време, пред мен се появи Барунг с кървава сабя в ръце, която издигна към мен в приветствие.

— Поздрав, Дете на Царе — каза той. — Виждате, че Хермак е дошъл да спи в Мур.

— Да — отговорих аз, — Хармак е дошъл да спи в Мур и много от тези, които живееха тук, спят вечен сън с него. Какво от това? Кажете, Барунг, вие ли ще ме убиете или аз да се самоубия?

— Нито едното, нито другото, Дете на Царе — отговори той по високомерния си маниер. — Не ви ли дадох обещание отвъд, при прохода на Мур, а кога един султан на фунг е нарушил думата си? Аз взех обратно града, който е бил наш, както се заклех да сторя това, и го очистих с огън. — И той посочи към бушуващите пламъци. — Сега ще го съградя отново и вие ще управлявате под мое ръководство.

— Съвсем не — отговорих аз. — Но независимо от това имам към вас молба за три неща.

— Назовете ги — каза Барунг.

— Те са следните: първо, да ми дадете добър кон и храна за пет дни и да ме пуснете да отида, където желая; второ, ако все още е жив един планинец, Джафет, който ми стана приятел и накара и други да сторят същото, да го издигнете на почетно място под вашите заповеди; трето, да пощадите останалите от народа абати.

— Ще отидете, където пожелаете, и аз мисля, че зная къде ще отидете — отговори Барунг. — Някои мои съгледвачи снощи са видели четирима бели хора да яздят на отлични камили към Египет и ми го съобщиха, докато отвеждаха моята войска към тайния проход, който Хармак ми посочи и който вие, абати, никога не можахте да откриете. Обаче аз казах: „Нека си отиват. Правилно е храбри хора, които са били подигравани от абати, да получат свободата си“. Да, аз казах това, въпреки че единият от тях беше съпругът на дъщеря ми или почти такъв. Обаче тя не иска да знае повече за него, който предпочита да избяга при баща си, отколкото с нея. Така че беше по-добре и той да си отиде, иначе, ако го върнах, това би означавало смъртта му.

— Да — отговорих аз смело, — отивам след западните мъже и аз, която свърших с тези абати. Искам да видя нови земи.

— И да намерите стара любов, която мисли лошо за вас точно сега — каза той, като гладеше брадата си. — Е добре, не е чудно, защото тук е имало сватбено угощение. Кажете, какво се канехте да направите, о Дете на Царе? Да притиснете дебелия Джошуа до гърдите си ли?

— Не, Барунг, готвех се да сложа този съпруг в гърдите си. — И аз му показах камата, която бе скрита във венчалната ми рокля.

— Не — каза той усмихнато, — аз мисля, че камата е била най-напред за Джошуа. Все пак вие сте храбра жена, която можеше да спаси живота на любимия си с цената на своя собствен. Обаче, помислете си, Дете на Царе, че за много поколения вашите майки са били царици и при мен можете да останете царица. Как може жена с монархическа кръв от толкова поколения да изтърпи да служи на западен мъж в чужда страна?

— Точно това отивам да разбера, Барунг, и ако не мога да изтърпя, ще се завърна отново, но не за да управлявам абати, с които се разделям завинаги. И все пак, Барунг, сърцето ми подсказва, че ще изтърпя.

— Дете на Царе — отвърна той и ми се поклони. — Най-добрият ми кон ви очаква и петима от най-храбрите ми телохранители ще яздят за охрана с вас, докато съгледат лагера на западните хора. Отбелязвам, че е щастлив оня, който е роден да носи благоухаещата Пъпка на Розата на гърдите си. Колкото до останалото, мъжът Джафет е в ръцете ми. Той ми се предаде, защото не желаеше да се сражава за сънародниците си, които сториха голямо зло на неговите приятели, белите мъже. И, накрая, вече издадох заповедна се спре избиването, понеже абати са ми нужни като роби — макар и страхливци, те са сръчни в много занаяти. Само един още ще умре — добави той строго — и това е Джошуа, който искаше да ме залови с измама при входа на прохода. Така че не моли за него, кълна се в главата на Хармак, че това е напразно.

И като чух това, аз не го молих, опасявах се да не го разсърдя, а и да си хабя думите напразно.

Призори си тръгнах на кон, съпроводена от петима капитани фунг. Когато прекосихме пазара, срещнах тези, които бяха останали живи от абати, откарвани на стада като животни. Между тях бе и принц Джошуа, моят чичо, когото един войник водеше с въже на врата, докато друг го пришпорваше отзад, защото Джошуа знаеше, че отива към смъртта си. Той ме видя и се хвърли на земята, като хленчеше да го спася. Казах му, че не мога, и истината е, че въпреки причинените ми от него злини, пак бих го спасила, ако можех. Отговорих му:

— Молете се, о Джошуа, на онзи, който има власт в Мур днес, защото аз нямам вече никаква. Вие си изковахте съдбата и трябва да вървите по пътя, който си избрахте сам.

— По какъв път вървите вие, качена на кон от равнините, Македа? Ох! Какъв смисъл има да ви питам? Вие отивате да търсите онзи проклет неверник, когото бих сякъл парче по парче, както бих желал да бях убил и вас.

И като ме наричаше с гнусни прозвища, Джошуа се хвърли към мен, като че да ме удари и смъкне долу, обаче този, който държеше въжето около врата му, го дръпна рязко назад, така че той падна и аз не видях повече лицето му.

Ох, колко тъжно и тежко бе това преминаване през големия площад, където стотиците пленници абати — мъже, жени и деца — със сълзи на очи викаха към мен да ги предпазя от смърт или робство. Отговорих им:

— Прощавам ви вашите грехове към мен и храбрите чуждестранни хора, които се сражаваха за вас, но потърсете в сърцата си, о абати, и кажете, дали можете сами да си простите? Ако бяхте послушали мен и тези, които призовах да ви помогнат, можехме да отблъснем фунг и да останете свободни завинаги. Но вие се показахте страхливци, не пожелахте да се научите да боравите с оръжия като мъже, даже не охранявахте планинските стени, а рано или късно народ, който не е готов да се сражава, претърпява поражение и става роб на тези, които са смели.

А сега, мой Оливър, нямам какво повече да пиша, освен че се радвам за преживените изпитания и за спечелената от тях радост, която ми принадлежи днес. Все още аз, Македа, не съм пожелала отново да царувам в Мур, понеже съм намерила друг трон.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.